Vzor citace: TOMEŠ, I. a kol. Sociální právo České republiky. 2., přepracované vydání. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2015. 340 s.

Jednotlivé části publikace zpracovali:

úvod (Igor Tomeš)

hlava 1 Pojetí sociálního práva, jeho předmět, systém a nástroje (Igor Tomeš)

hlava 2 Právo na vzdělání (Adéla Mojžíšová, Igor Tomeš)

hlava 3 Sociální sovislosti práva na zdraví a zdravotní péči (Adéla Mojžíšová)

hlava 4 Právo na krátkodobé zabezpečení v době nemoci (Kristina Koldinská)

hlava 5 Právní úprava zaměstnanosti (Milan Galvas)

hlava 6 Sociální rozměr podmínek práce (Milan Galvas)

hlava 7 Právo občanů na rodinu a ohrožených dětí na ochranu (Miroslav Mitlöhner, Adéla Mojžíšová, Igor Tomeš)

hlava 8 Práva seniorů (Igor Tomeš)

hlava 9 Dlouhodobé dávky sociálního zabezpečení (Kristina Koldinská)

hlava 10 Péče o dlouhodobě zdravotně postižené a umírající (Miroslav Mitlöhner, Igor Tomeš)

hlava 11 Podpora a pomoc chudým (Igor Tomeš, Petr Víšek)

hlava 12 Podpora a pomoc „zanedbaným“ osobám (Igor Tomeš)

hlava 13 Menšiny, etnika a cizinci u nás (Igor Tomeš, Petr Víšek)

hlava 14 Sociální služby (Igor Tomeš)

závěr (Igor Tomeš)

Právní stav publikace je ke dni 1. 1. 2016.

© prof. JUDr. Igor Tomeš, CSc., doc. JUDr. Milan Galvas, CSc., doc. JUDr. Kristina Koldinská, Ph.D., JUDr. Miroslav Mitlöhner, CSc., doc. PhDr. Adéla Mojžíšová, Ph.D., Ing. Petr Víšek, 2015

ISBN 978-80-7478-941-0 (brož.)978-80-7478-942-7 (e-pub)

O autorech

doc. JUDr. Milan Galvas, CSc.

Právník, dnes docent Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně (MU). Narodil se 21. 4. 1949 v Opavě. Po maturitě na tamějším gymnáziu (SVVŠ) prošel několika zaměstnáními. Později, v roce 1970, absolvoval právnickou fakultu MU. Pracoval na katedře občanského práva, oddělení pracovního práva a sociálního zabezpečení. V roce 1990 založil na fakultě samostatnou katedru pracovního práva a sociálního zabezpečení. V roce 1983 získal titul CSc., v roce 1995 v Brně habilitoval a získal titul docent pro obor pracovní právo. Je autorem několika monografií, k nejdůležitějším patří Postavení a úkoly pracovní smlouvy v současnosti, UJEP, Brno 1985, Pracovná zmluva, Práca, Bratislava 1988, Kolektivní pracovní právo České republiky (úvahy a východiska), MU, Brno 1995, několik učebnic pracovního práva (MU 2004, MU 2012, editor a spoluautor) a práva sociálního zabezpečení (MU 2000, spolu se Zdeňkou Gregorovou). Dále publikoval na 100 odborných článků. Účastnil se řady vědeckých konferencí doma i v zahraničí.

doc. JUDr. Kristina Koldinská, Ph.D.

Je docentkou na Právnické fakultě Univerzity Karlovy. Od roku 1997 pracuje na katedře pracovního práva a práva sociálního zabezpečení, kde vyučuje oba předměty a garantuje a vyučuje kurzy zaměřené na evropské aspekty sociálního práva, a to i zahraničním studentům v kurzech LLM. Publikuje v České republice (především v nakladatelství C. H. Beck) a také v různých zahraničních nakladatelstvích (Ashgate, Routledge) a v domácích i zahraničních právních časopisech. Pravidelně přednáší na Evropské právní akademii v Trevíru. Ve své odborné činnosti se zaměřuje především na rovnost žen a mužů, sociální právo EU, koordinaci sociálního zabezpečení, sociální pomoc. Je členkou mezinárodní sítě právních odborníků v boji proti diskriminaci a rovněž mezinárodní sítě FreSsco (volný pohyb a koordinace systémů sociálního zabezpečení). V obou případech se jedná o dlouhodobé projekty, řízené prestižními evropskými univerzitami a financované Evropskou komisí.

JUDr. Miroslav Mitlöhner, CSc.

Narozen 27. 2. 1936 v Kaplici, právník, absolvent Právnické fakulty UK v Praze. Od promoce působil jako justiční čekatel Krajského soudu v Pardubicích, soudce Okresního soudu v Rychnově nad Kněžnou, předseda okresních soudů v Chrudimi a Jičíně, vedoucí oddělení všeobecné legislativy Ministerstva spravedlnosti ČSR, vedoucí oddělení organizace zdravotnictví a medicínského práva Ústavu sociálního lékařství. Od roku 1992 působí jako odborný pracovník ÚSP AV ČR a v letech 2003–2010 pracoval jako vedoucí katedry sociální práce a sociální politiky Pedagogické fakulty UHK. Od 1. 1. 2011 do 30. 6. 2014 byl ředitelem Ústavu sociální práce Univerzity Hradec Králové, členem Vědecké rady UHK a Pedagogické fakulty UHK. Je nositelem Pamětní medaile „50 let kriminalistického sborníku“ a Pamětní medaile „Za službu míru“. Jeho odborným zájmem je trestněprávní problematika spojená s lidskou sexualitou, se zdravotnictvím a sociální oblastí. Kromě toho se věnuje otázkám právní odpovědnosti. Založil tradici a organizuje Pardubické kongresy k sexuální výchově (21 ročníků) a Hradecké dny sociální práce (10 ročníků). Publikoval více než 400 statí a kapitol převážně v odborných časopisech a monografiích. Je rovněž spoluautorem publikace Problematika dětských práv v České republice s přihlédnutím k fenoménu komerčního sexuálního zneužívání dětí.

doc. PhDr. Adéla Mojžíšová, Ph.D.

Narozená dne 13. února 1974, vystudovala magisterský studijní obor Rehabilitační péče o postižené děti, dospělé a staré osoby na Zdravotně sociální fakultě Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích. Dosáhla akademických titulů PhDr. a Ph.D. Habilitovala a je docentkou na katedře sociální práce Zdravotně sociální fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích. Odborně se zaměřuje na zdravotně sociální problematiku, na teorie a metody sociální práce a na supervizi v sociální práci.

prof. JUDr. Igor Tomeš, CSc.

Narozen 17. 4. 1931 v Brně, právník, dnes profesor Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze. Absolvoval Právnickou fakultu UK v roce 1955. Na právnické fakultě založil samostatný kurs práva sociálního zabezpečení (1955). V letech 1959–1963 pracoval jako mezinárodní úředník Mezinárodního úřadu práce (MOP) v Ženevě v odboru sociálního zabezpečení. Po návratu habilitoval jako docent pracovního práva a práva sociálního zabezpečení Právnické fakulty UK (1967). Editoval první učebnici tohoto oboru (1968). Po intervenci sovětských vojsk (1968) musel z politických důvodů opustit Právnickou fakultu UK a po devíti měsících nezaměstnanosti nastoupil do hutního průmyslu, kde v letech 1970–1989 pracoval jako sociální pracovník (1970–1973), sociolog (1973–1976), výzkumný pracovník (1976–1985) a vědecký pracovník (1985–1989). V letech 1989–1991 byl prvním náměstkem federálního ministerstva práce a sociálních věcí, odpovědným za mezinárodní, legislativní a sociální úsek. V roce 1990 byl rehabilitován a prezidentem Havlem jmenován profesorem na Právnické fakultě UK. Po odchodu do důchodu v roce 1991 založil s Jiřinou Šiklovou na Filozofické fakultě UK Katedru sociální práce (1992), kde dodnes přednáší kursy sociálního práva, sociální správy, teorie sociální politiky a evropskou sociální politiku a právo. V roce 1990 založil Československou společnost pro pracovní právo a sociální zabezpečení a byl jejím prvním předsedou. V letech 1992–1999 byl registrovaným mediátorem MPSV pro kolektivní vyjednávání. V roce 1992 spoluzaložil konzultační firmu Personnel (1992) a posléze vlastnil firmu Personnel Consulting (1999). Působil jako konzultant Světové banky (SB) a Evropského společenství (ES) pro otázky sociálních a zdravotních reforem v Albánii, Arménii, Bělorusku, Bosně a Hercegovině, Bulharsku, Gruzii, Chorvatsku, Íránu, Japonsku, Kazachstánu, Litvě, Lotyšsku, Makedonii, Moldávii, Polsku, Rumunsku, Rusku, Slovinsku, Súdánu, na Slovensku, Ukrajině a v Uzbekistánu. Za práci v Albánii dostal státní vyznamenání. Napsal osmnáct knih, k nejdůležitějším patří učebnice Československé právo sociálního zabezpečení (editor a spoluautor, Orbis 1968), Zabezpečení starých lidí v Evropě (Academia 1968), Sociální politika – teorie a mezinárodní zkušenost (Socioklub Praha 1996, 2. vydání 2001), Sociální správa (editor a spoluautor, Portál 2002, 2. vydání 2009), Sociální právo EU (spolu s Kristinou Koldinskou, C. H. Beck, 2004), Úvod do teorie a metodologie sociální politiky (Portál 2010), Obory sociální politiky (Portál 2011) a Sociální stát v Československu, 1918–1992 (spolu s Jakubem Rákosníkem a kol., Auditorium 2013). Publikoval na tři sta odborných článků doma i v zahraničí a přispěl kapitolou do řady domácích i zahraničních odborných knih vydaných v Anglii, Německu, Itálii a USA. Byl profesorem univerzity v Terstu (do 1968) a přednášel na řadě evropských univerzit a na mnohých vědeckých konferencích a odborných seminářích.

Ing. Petr Víšek

Narozen 16. 6. 1945 v Červeném Kostelci. Absolvent Vysoké školy ekonomické v Praze, obor Řízení a plánování národního hospodářství, promován v roce 1968. V prvním volebním období byl poslancem České národní rady. Od roku 1972 do roku 1993 působil na federálním ministerstvu práce a sociálních věcí v různých funkcích v oblastech rodinné politiky, nepojistných sociálních dávek, plánování sociálních služeb a romské problematiky. Jako ředitel odboru sociální politiky se podílel na přípravě klíčových zákonů sociální reformy po roce 1990. Od roku 1993 do roku 2007 působil na Ministerstvu práce a sociálních věcí ČR.

Stal se spoluzakladatelem a dlouholetým ředitelem Socioklubu – sdružení pro podporu rozvoje teorie a praxe sociální politiky – a je autorem a spoluautorem výzkumů a publikací realizovaných tímto sdružením. Spoluzakládal obecně prospěšnou společnost Národní centrum sociálních studií (www.ncss.cz) a je jejím ředitelem. Je členem správní rady Výzkumného ústavu práce a sociálních věcí a členem redakční rady časopisu Rezidenční péče. Působí jako externí pedagog na katedře sociální práce Filozofické fakulty UK, vyučuje obor Řízení regionální sociální politiky.

Používané zkratky

APZ

Aktivní politika zaměstnanosti

BZOP

Bezpečnost a ochrana zdraví při práci

ČR

Česká republika

ČSFR

Česká a slovenská federativní republika

ČSFSR

Československá federativní socialistická republiky

ČSR

Československá republika

ČSSR

Československá socialistická republika

ČSSZ

Česká správa sociálního zabezpečení

EHS

Evropské hospodářské společenství

ES

Evropské společenství

EC

European Communities (Evropské společenství)

EU

Evropská unie / European Union

KÚ

krajský úřad

MOP

Mezinárodní organizace práce

MPSV

Ministerstvo práce a sociálních věcí ČR

MŠMT

Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy ČR

OSN

Organizace spojených národů

OSSZ

Okresní správa sociálního zabezpečení

OÚ

obecní úřad

OÚRP

obecní úřad s rozšířenou působností

obč. zák.

občanský zákoník, zákon č. 89/2012 Sb.

RE

Rada Evropy

SB

Světová banka (World Bank)

SZO

Světová zdravotnické organizace

THC

TetraHydroCannabinol

tr. zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů

UNESCO

United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization (Organizace OSN pro výchovu, vědu a kulturu)

UK

Univerzita Karlova, Praha

UNO

United Nations Organization (Organizace spojených národů)

ÚP

Úřad práce ČR

ÚSP

Ústřední sociální pojišťovna

VZP

Všeobecná zdravotní pojišťovna

WHO

World Health Organization (Světová zdravotnická organizace)

zák. práce

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce, ve znění pozdějších předpisů

Úvodem k prvnímu vydání

Sociální ochrana vznikala velmi pozvolně. Nejprve morálně-náboženské normy zakazovaly zabíjení (Mojžíšovo Desatero přikázání), pak následovaly státní zásahy proti dlužnímu otroctví (Solonovy reformy, 594–593 př. n. l.) a veřejné podpory svobodným chudým (Perikles, 5. století př. n. l.). Na to navazovaly spolky vzájemného zabezpečení, které vznikaly již v antickém Řecku a Římě jako soukromé iniciativy. Ve středověku je zakládaly horní bratrstva (v českém království po roce 1300)1, cechy a hanzy i spolky tovaryšů. V 19. století byly zakládány dělnické vzájemnostní spolky. Jako první se pokusil zavést povinné vzájemnostní spoření Colbert^2 pro francouzské námořníky, ale neúspěšně. Po objevení zákonitosti úmrtnostních tabulek a vzniku komerčního životního pojištění vyvstala myšlenka povinného životního pojištění^3 a posléze v Německu kancléř Bismarck zavedl povinné sociální pojištění, jehož základní myšlenkou bylo přenesení sociálních nákladů na občany a jejich zaměstnavatele.

Po první světové válce se v sociální ochraně a její právní úpravě mnohé změnilo. Z chudinské péče, založené na dobrovolné solidaritě, se vyvinul systém fakultativní sociální péče a dobudoval se systém povinné solidarity v různých formách obligatorního sociálního pojištění a veřejného zaopatření.4 K tomu přibyla veřejnoprávní intervence na ochranu práce v pracovních, resp. služebních poměrech, jako např. omezení pracovní doby či bezpečnost práce.

Tento proces pokračoval i po druhé světové válce. Vzniklo národní pojištění, na vysokých školách se začalo přednášet pracovní právo a právo sociálního zabezpečení, tvořila se specializovaná pracoviště (katedry, ústavy) a vydávaly se učebnice.5 Postupně se začalo rozlišovat mezi ochranou práce (pracovní právo) a obligatorní ochranou nepracujících občanů (sociální pojištění či zaopatření) a jejich fakultativní ochranou (sociální pomoc a služby).

Přijetím Amsterdamské (1996) a zejména Lisabonské (2007) novely Římské smlouvy a přetvořením Evropského hospodářského společenství (EHS) v Evropskou unii (EU) Lisabonskou smlouvou se situace výrazně změnila. Dnes dochází v Evropě ke konvergenci všech forem sociální ochrany a vznikají integrální systémy veřejnoprávní sociální ochrany občanů, jak pracujících, tak nepracujících, jako výraz povinné sociální solidarity, kterou je stát povinen zabezpečovat v souladu s Listinou základních práv EU, ratifikovanými mezinárodními smlouvami Organizace spojených národů (OSN), Mezinárodní organizace práce (MOP)6, Rady Evropy (RE)7 a komunitárním právem Evropské unie (EU)8. Tyto smlouvy daly pevný rámec a standardy pro obsah a rozsah povinné sociální ochrany. Tak vzniklo mezinárodní sociální právo a koncept povinné sociální solidarity^9. Sociální práva občanů jsou zapisována do ústav jednotlivých evropských států a vytvářejí tak národní sociální normativy a základ pro sociální doktríny evropských států.

Vznikl koncept povinné solidarity v moderním evropském sociálním státu, který se řídí evropskými hodnotami (důstojnost člověka, jeho svoboda a práva, povinná solidarita mezi občany alespoň na důstojné životní úrovni a aktivní participace na politických a sociálních procesech). Tyto determinují jeho kvalitu. Míra štědrosti se liší podle ekonomických možností a převažující sociální doktríny toho kterého státu. Diskuse vedená mezi ekonomy o sociálním státě se týká jeho kvantity, nikoliv kvality, která je zaručena ústavou.

Tento výrazný posun v kvalitě sociální ochrany, který proběhl i v České republice,10 inspiroval autory k analýze tohoto vývoje a jeho odrazu v právní úpravě ČR a následně k napsání této monografie. Ambicí tohoto kolektivu je zdůvodnit existenci sociálního práva jako samostatného právního odvětví v české demokratické společnosti, integrujícího všechny veřejnoprávní nástroje sociální ochrany občanů.

Výklad jsme uzpůsobili podle systematiky odvětví sociální ochrany práce i sociálních událostí, které se mohou občanům přihodit, tak jak jsou mezinárodně definovány Listinou základních práv EU a dalšími mezinárodními úmluvami. Navrhované pojetí sociálního práva vychází z Beveridgem deklarovaného pojetí sociálních povinností demokratického státu vůči svým občanům, tj. povinností státu usilovat o jejich zdraví, vzdělanost, možnost výdělečné činnosti, sociální bezpečnost a ochranu obyvatelstva proti sociálním důsledkům zanedbanosti některých z nich.

Nejde o systematický a podrobný výklad ustanovení jednotlivých zákonů. K tomu slouží

(i) učebnice pro právníky vypracované kolektivy vedenými M. Bělinou^11, P. Tröstrem^12 a Z. Gregorovou s M. Gavlasem^13,

(ii) učebnice práva pro neprávníky^14 a

(iii) různé komentáře k zákonům.

Nesnažíme se je nahradit ani jim konkurovat. To nelze ani v omezeném rozsahu této monografie dokázat, a není to ani náš účel. Pokusíme se spíše o výklad institucí, které jsou součástí systému sociálního práva, jejich rolí a místa v soustavě sociálního práva. Jde tedy o vysvětlení systému, nikoliv o podrobný popis právní úpravy.

Monografie může sloužit jako úvod do sociálního práva pro studenty studia sociální politiky a sociální práce a pro sociální pracovníky v praxi, tedy pro neprávníky, pracující v odvětvích sociální ochrany.

V našem pojetí spadá sociální právo do veřejnoprávního rámce. Je to v podstatě veřejnoprávní intervence do soukromoprávních vztahů na ochranu občanů. Proto v systému nebude pojednáno o pracovní smlouvě, která svou systémovou povahou patří do soukromého práva a podle našeho přesvědčení by měla být upravena v občanském zákoníku. Naopak samostatná právní úprava služebních poměrů státních a veřejných zaměstnanců do sociální ochrany patří, protože je nesporně součástí správního, tedy veřejného práva a na zaměstnance soukromoprávních subjektů se nevztahuje.

Sociální politika a sociální práce se jako obor vyučuje na více než 15 vysokých a vyšších odborných školách a jen ve veřejné správě se tímto oborem živí přes 20 tisíc pracovníků praxe. Výběr institucí a otázek bude podřízen tomu, co by měl sociální pracovník vědět o institucích sociálního práva, s odkazem na relevantní zákony. Jde o pokus zdůvodnit existenci sociálního práva a vypracovat srozumitelný text pro cílovou skupinu, kterou tvoří neprávníci v sociální správě. Při systematice se vychází ze sociálních událostí, které veřejná sociální ochrana zabezpečuje.

Děkuji všem, kteří spolupracovali na přípravě publikace:

(i) všem zúčastněným autorům z Univerzity Karlovy v Praze, Masarykovy univerzity v Brně, Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích, Univerzity Hradec Králové a MPSV,

(ii) odborné redaktorce LINDE Praha paní Tereze Píchalové,

(iii) recenzentům JUDr. Jiřímu Biskupovi, vrchnímu řediteli MPSV, a doc. JUDr. Kristině Koldinské, Ph.D., za jejich přínosné podněty.

Za autory

prof. JUDr. Igor Tomeš, CSc.

1 TOMEŠ, I. Úvod do teorie a metodologie sociální politiky. Praha: Portál, 2010.

2 Jean-Baptiste COLBERT (1619–1683) byl osobním sekretářem kardinála Mazarina a po jeho smrti francouzským ministrem financí za vlády Ludvíka XIV. (1665–1683). Založil ekonomický směr merkantilismus.

3 S touto myšlenkou přišel jako první britský novinář a spisovatel Daniel DEFOE (1660–1731), představitel realismu.

4 Obligatorní péče se od fakultativní péče liší především tím, že na ni má občan ze zákona právo, jakmile splní zákonné podmínky. O fakultativních dávkách a službách rozhoduje veřejná správa a není na ně nárok ze zákona. Obligatorní systémy se dělí na sociální pojištění, na které musí občan přispívat, a na sociální zaopatření, hrazené z veřejných rozpočtů.

5 Např. TOMEŠ, I. a kol. Československé právo sociálního zabezpečení. Praha: Orbis, 1968.

6 Úmluvy č. 102/1952 o minimální normě sociálního zabezpečení [C102 Social Security (Minimum Standards) Convention, 1952], č. 121/1964 o dávkách při pracovních úrazech a nemocech z povolání, č. 128/1967 o invalidních, starobních a pozůstalostních dávkách (C128 Invalidity, Old-Age and Survivors’ Benefits Convention, 1967), č. 130/1969 o léčebně preventivní péči a dávkách v nemoci (C130 Medical Care and Sickness Benefits Convention, 1969) a č. 168/1988 o podpoře zaměstnání a ochraně proti nezaměstnanosti.

7 Zejména Úmluva Rady Evropy č. 48/1964. Evropský zákoník sociálního zabezpečení.

8 Viz KOLDINSKÁ, K, TOMEŠ, I. Sociální právo EU. Praha: C. H. Beck, 2004.

9 Viz TOMEŠ, I., Otázky realizace povinné sociální solidarity sociálním státem. Fórum sociální práce. 2012, č. 2, s. 49–71.

10 RÁKOSNÍK, J., TOMEŠ, I. a kol. Sociální stát v Československu, Právně-institucionální vývoj v letech 1918–1992. Praha: Auditorium, 2013, s. 416.

11 BĚLINA, M. a kol. Pracovní právo. 5. vyd. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 599.

12 TROSTER, P. a kol. Právo sociálního zabezpečení. 6. vyd. Praha: C. H. Beck, 2013, s. 379.

13 GREGOROVÁ, Z., GAVLAS, M. Sociální zabezpečení. 2. vyd. Brno: Masarykova univerzita, 2000, s. 280.

14 KOLDINSKÁ, K. Sociální právo. Praha: C. H. Beck, 2007, s. 165.

Úvodem k druhému vydání

První vydání této monografie vyšlo v roce 2014 a vydalo ji v Praze rakouské nakladatelství LINDE. Rakouský majitel se však ještě v témže roce rozhodl ukončit své aktivity v ČR, zrušil všechny nakladatelské smlouvy a stáhl své publikace z trhu.

Autorský kolektiv reagoval na zájem studentů a obrátil se na německého nakladatele Wolters Kluwer s žádostí o vydání druhé, přepracované verze této monografie. Nakladatel žádosti vyhověl a uzavřel s autory nakladatelskou smlouvu.

Z autorského kolektivu z pracovních důvodů odešel JUDr. Jiří Veselý, Ph.D., autor původní hlavy 7. Jeho úvazek převzala doc. JUDr. Kristina Koldinská, Ph.D., z Právnické fakulty Univerzity Karlovy. Monografie se doplnila a podle potřeby přepracovala a v této nové podobě se nabízí čtenářům.

Autorský kolektiv děkuje nakladateli Wolters Kluwer za vstřícnost a jeho redaktorům za jejich zájem i spolupráci na konečném textu díla. Zejména děkuje redaktorce Šárce Marčanové za péči, s jakou text upravila.

Za autorský kolektiv

prof. JUDr. Igor Tomeš, CSc.

Hlava první

Pojetí sociálního práva , jeho předmět, systém a nástroje

§ 1 Pojem a předmět sociálního práva

Jak bylo již v úvodu napsáno, navrhované pojetí sociálního práva vychází z beveridgeovského pojetí sociálních povinností státu vůči svým občanům.15 Sociální stát evropského typu musí vyvinout úsilí ve prospěch svých občanů v boji proti jejich nevzdělanosti, nemoci, nezaměstnanosti, nouzi a zanedbanosti. K tomu se zavázal ratifikací světových a evropských úmluv v rámci OSN, MOP, WHO, UNESCO, Rady Evropy (RE) a přijetím práva Evropské unie (EU).16 To vše se týká i ČR, která je sociálním státem evropského typu. Přijala na sebe povinnost organizovat veřejnou solidaritu ve prospěch svých nevzdělaných, nemocných, nezaměstnaných a sociálně potřebných občanů a chránit je proti nežádoucímu jednání sociálně zanedbaných občanů. Sociální právo tedy vnímáme jako odvětví veřejného práva, upravující veřejné intervence do soukromoprávních vztahů v zájmu sociální ochrany občanů.

Výklad se bude týkat veřejnoprávního rámce, v němž se budou v praxi sociální a další pracovníci pohybovat, nikoli soukromého práva. Pracovní smlouva mezi soukromými subjekty je smlouva závazkového práva, má být tedy upravena občanským zákoníkem. To, že je dnes v bývalých komunistických zemích upravena zákoníkem práce, mimo občanský zákoník, je produktem uspořádání předchozího totalitního státu, který byl vlastníkem všech výrobních prostředků a všichni občané byli více či méně jeho zaměstnanci; proto potřeboval jakýsi celospolečenský pracovní řád a zákoník práce tuto funkci plnil. Komunistický stát pracovní smlouvu deklasoval jen na „spouštěcí mechanismus“ pracovního poměru. Je načase pracovní smlouvě vrátit její význam tím, že se zařadí mezi ostatní občanskoprávní smlouvy.

Předmětem sociálního práva je veřejná sociální ochrana obyvatelstva. Vychází z pojmu sociální ochrana, který má dvě významové hladiny. V širším významu 17 zahrnuje všechny ostatní pojmy, jako jsou sociální péče (v užším i širším, původním významu), pracovněprávní ochrana zdraví a bezpečnosti při práci, sociální zabezpečení včetně sociálního pojištění, sociální služby, ochrana sociálního prostředí (sociální ekologie a průmyslová hygiena), zdravotní a sociální prevence a sociálně-zdravotní rehabilitace. Je jím označován soubor všech veřejnoprávních nástrojů, kterými se zabezpečují záměry sociální ochrany, tak jak jsou definovány v paktech OSN upravujících lidská, osobní a sociální práva, v Evropské sociální chartě a Listině základních práv EU. Označuje systematické úsilí státu jako veřejnoprávního subjektu o zabezpečení povinné sociální solidarity, zejména o (i) sociální začlenění svých občanů a jejich ochranu při výdělečné činnosti, (ii) dostupnost veřejných dávek a služeb a (iii) řešení obtížných životních situací občanů, které vedou k ekonomické nebo sociální nouzi, jejich vyloučenosti ze standardních sociálních procesů a které občané nejsou schopni řešit vlastními silami nebo silami své rodiny či sousedskou výpomocí. Tímto úsilím stát zajišťuje nezadatelná občanská práva na práci a spravedlivou odměnu za ni, na důstojné pracovní podmínky, na rodinu a výchovu svých dětí, na svobodný a důstojný život a na důstojné životní minimum.

V užším pojetí^18 sociální ochrana zahrnuje dostupnost kvalitní zdravotní péče, obligatorní systémy sociálního pojištění (zdravotní, úrazové, nemocenské a důchodové) a státního zaopatření (státní sociální podpora a zabezpečení pro státní zaměstnance) a fakultativní systémy sociální péče (podpora v hmotné nouzi a sociální služby).

Sociální právo vychází ze širšího pojetí sociální ochrany a upravuje všechny důležité podmínky vzdělání, zdraví, práce a života občanů regulací (i) pracovních a životních podmínek, tj. veřejnoprávní intervencí do soukromoprávních vztahů, (ii) sociálních souvislostí poskytování zdravotních služeb a vzdělávání, (iii) hmotného zabezpočení soustavou sociálních dávek a (iv) služeb zajišťujících důstojné sociální podmínky života člověka.

Sociální právo reguluje především veřejné transfery ve prospěch sociálně potřebných občanů a tak realizuje povinnou solidaritu, definovanou ústavními právy občanů na zdraví, vzdělání, práci, sociální zabezpečení a sociální péči včetně sociálních služeb. Má tedy výrazné ekonomické souvislosti.19 Podle některých autorů je i zdrojem ekonomického růstu, mimo jiné tím, že tlumí zdroje sociálního napětí.20

§ 2 Vývoj, který vedl ke vzniku sociálního práva

K pochopení předmětu sociálního práva jej musíme vnímat v historickém kontextu, protože toto odvětví práva se vyvíjelo v konkrétním sociálním čase, v konkrétním sociálním prostoru a ve své historii prošlo řadou metamorfóz.

Soudobé sociální právo historicky navazuje na snahu antických společností veřejnou intervencí zabránit dlužnímu otroctví (např. Perikles),21 na chudinské právo, které již ve středověku veřejnou intervencí upravovalo chudinskou péči, a od první světové války přerostlo v komplexnější sociální péči (anglicky social welfare), o jejíž povaze jako veřejné intervence nemůže být pochybnost. Středověké chudinské právo nahradilo církevní filantropii^22, v Evropě ideologicky zdůvodněnou křesťanským učením o lásce k bližnímu, když velké zhoubné epidemie a náboženské války v 15. až 17. století vyprovokovaly bídu takového rozsahu, že se pouhou křesťanskou filantropií nedala zvládnout.

Stabilita společnosti byla ohrožena masivní pauperizací. Svobodná města, ve snaze ochránit majetek občanů, začala regulovat žebrání a opírala se přitom o Patent o tulácích a žebrácích (1661)23. Později, spolu se šlechtou, organizovala azylová zařízení (chudobince, špitály pro chudé zdravotně postižené, starobince, sirotčince atd.) a služby pro chudé (vyvařování, veřejné lázně, bazální zdravotní péče, ratejny atp.). Po zrušení nevolnictví (1781) a následné migraci bývalých poddaných, zchudlých „osvobozených“ tuláků do měst převzal na sebe tuto péči stát. Vznikaly systémy pomoci chudým^24, které se pozvolna vyvinuly v soudobé systémy sociální pomoci.

Sociální právo ve formátu městského chudinského práva upravovalo soustavu převážně komunálních opatření na pomoc chudým, a to nejprve obecními (otcové chudých, domovské právo atp.) a v době, kdy svobodný trh rozkládal naturální prostředí feudalismu, zejména po zrušení poddanství a roboty (1848), i státními právními zásahy. Nejprve chudinské právo a později správní právo (1868)25 upravovalo pravidla pro veřejnoprávní administrativu organizující a poskytující chudinskou pomoc.

Právní úprava byla výrazně veřejnoprávní a plnila dvě funkce:

(i) mocenskou, zejména regulativní, kontrolní a policejní; regulovala práva a povinnosti veřejné správy, která dozírala nad dodržováním právních předpisů chudinou, a

(ii) služební; chudým se z veřejných prostředků poskytovaly služby (jídlo, přístřeší, osobní hygiena), azyl a finanční podpory, tedy upravovala rozdělování z veřejných rozpočtů.

V první fázi svého vývoje sociální právo regulovalo jen veřejnou chudinskou péči. To byl formát zprvu dobrovolné, později povinné univerzální solidarity, financované z veřejných rozpočtů.

Vedle chudinského práva vznikaly vzájemnostní pokladny jako druhá vývojová trajektorie. S rozvojem tržních vztahů, řemesel a obchodu byly sociálně ohroženy i rodiny řemeslníků a obchodníků, kteří ztratili zemědělské zázemí; ztrátou pracovní schopnosti a ztrátou živitele byly tyto rodiny ohroženy na životě. Řemeslnické cechy a obchodnické hanzy proto tvořily vzájemnostní pokladny. Podle vzorů cechů začali takové pokladny tvořit i tovaryši (zaměstnanci cechovních mistrů) a učňové a v 19. století i tovární dělníci.

První pokus o vzájemnost byl realizován mezi horníky ve 14. sto-letí (Ius regale montanorum, rozuměj právo horního regálu, 1300). Byl to „regál“, tj. výsadní právo panovníka přinášející mu majetkový prospěch, který obsahoval první (ještě velmi primitivní) předpisy o vzájemnosti v případě smrti horníka (péče o pozůstalé) a bezpečnostní předpisy. Do bratrských pokladen přispívali i majitelé dolů.

Tato vzájemnost byla soukromoprávní povahy^26.

Všeobecný občanský zákoník obecně upravoval vztahy mezi soukromými fyzickými a právnickými osobami v oblasti majetkové, rodinné a závazkové. Mezi zavázkovými vztahy byla obecně upravena i služební (rozuměj pracovní) smlouva (§ 1151–1171). Vztahy služební (pracovní) mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem byly výlučně soukromoprávní a první výraznější veřejnoprávní zásahy do soukromých vztahů přicházely až v polovině 19. a začátkem 20. století (horní zákon, živnostenský zákon, tři novely občanského zákona). Intervence do soukromého práva měly povahu veřejnoprávní intervence a zprvu regulovaly bezpečnost a ochranu při práci a později pracovní dobu a dovolenou. Veřejnoprávně se postupně regulovaly i některé typy občanskoprávních služebních (pracovních) smluv, jako např. učební smlouva, domácí práce, domovníci, tedy odvětví, ve kterých byli lidé nejvíce vykořisťovaní svými zaměstnavateli a vyžadovali ochranu státu.

Do tohoto procesu vstoupilo veřejné právo v 19. století v Německu zavedením sociálního pojištění, tedy formou povinné vzájemnosti.27 S Bismarckovými sociálními reformami se koncept sociálního práva podstatně rozšířil o sociální pojištění. S rozvojem industriální společnosti Bismarck, a po něm i rakouský ministerský předseda Taafe, zavedli do sociálního práva nový princip – princip povinné skupinové solidarity, tj. povinnou vzájemnost, kterou organizoval stát formou sociálního pojištění zprvu pro dělníky, později i pro soukromé úředníky a nakonec pro všechny zaměstnance.28 Sociální právo nově regulovalo i sociální bezpečnost. Pojetí sociální bezpečnosti, co do obsahu a rozsahu, bylo a dodnes je ambivalentní a v průběhu dějin se vyvíjelo.

Slova sociální bezpečnost poprvé v dějinách použil generál S. J. A. Bolívar y Ponte. Při svých reformních snahách v Mexiku (1826) označoval slovy seguridad social cíle své sociální politiky. Sliboval seguridad social, tedy sociální bezpečnost, pro všechny občany ve smyslu zavedení státní sociální péče. Tohoto pojmu použil obdobně, jako bychom dnes použili pojmu veřejně organizovaná záchranná sociální síť nebo sociální pomoc.29

Po první světové válce sociální právo ČSR upravovalo sociální péči a některá odvětví sociálního pojištění. Koncem 19. a počátkem 20. století se jako sociální označovala povinnost některých kategorií občanů povinně se solidarizovat (sociálně pojistit) a systematická péče státu a obcí o „sociálně slabší“ občany, hrazená z veřejných rozpočtů. V roce 1918 vzniklo i ministerstvo sociální péče (dnes Ministerstvo práce a sociálních věcí, MPSV). Přijaly se i první veřejné intervence do pracovních poměrů, např. úprava pracovní doby (1918).

Za druhé světové války pojem sociální péče (anglicky social welfare) s novou koncepcí sociálních rolí státu získal nový, širší obsah. Použil se k označení povinné univerzální solidarity mezi občany a širší náplně sociálního státu (Beveridge, 1942). Vznikl koncept národního pojištění se sociální podporou jako záchrannou sociální sítí a se sociálními službami. V této podobě byla sociální bezpečnost – jako právo občana na podporu státu – definována ve Všeobecné chartě lidských práv OSN (1948), která byla sice jen politickým dokumentem, ale ovlivnila další vývoj. Obsah práva na sociální bezpečnost byl podrobně definován v mezinárodní úmluvě MOP č. 102/1952, o sociální bezpečnosti (minimální standardy), do češtiny nepřesně přeloženo jako minimální normy sociálního zabezpečení^30. RE tyto povinnosti podrobně definovala v Evropském zákoníku sociální bezpečnosti (1964)31, do češtiny nepřesně přeloženo jako Evropský zákoník sociálního zabezpečení. V dalším textu se přidržíme nepřesného překladu, protože je u nás vžitý, a místo „sociální bezpečnosti“ se přidržíme oficiálního překladu „sociální zabezpečení“.

Pojem sociální bezpečnost se užívá v celém světě, viz anglicky social security, německy soziale Sicherheit, španělsky Securidad social, francouzsky Securité sociale atd. Pojem sociální zabezpečení byl u nás rozšířen v souvislosti s komunistickými reformami likvidujícími národní pojištění, a to v právních předpisech v letech 1954 až 1964, tedy v době sovětizace naší společnosti a práva (Rakosník, 2010). Sociální zabezpečení je pojem pravděpodobně převzatý z ruštiny. S pojmem zabezpečení (obespečenije) se poprvé v Evropě setkáváme v roce 1919 v programu Všesvazové komunistické strany (bolševiků) pro označení všeobsahujícího systému sociálních dávek pro všechny zaměstnance, hrazených ze státních zdrojů, který však nebyl realizován pro nedostatek prostředků v době občanské války (1919–1923)32. V roce 1964 byl takto označen zákon, který upravoval důchodové zabezpečení a sociální péči pro těžce zdravotně postižené. Tím byl obsah pojmu zúžen a v této zúžené podobě se také často používá dodnes. Jeho věcný rozsah je podstatně užší, než jak je sociální bezpečnost mezinárodně definována.

Rozdíl mezi „bezpečností“ a „zabezpečením“ není jen slovní, ale odráží i rozdíly v pojetí této instituce. První označuje požadovaný stav bezpečí a druhý jen činnosti směřující k určitému stavu. Nejde tedy o nepřesnost v překladu do češtiny, ale o rozdíly v pojetích. Po druhé světové válce šlo v demokratických systémech o zajištění lidských práv státem na dohodnuté přijatelné sociální úrovni, tedy o sociální bezpečnost občanů, o sociální zajištění jejich lidských (občanských) práv, tzn. o stav, ve kterém se každý občan cítí sociálně bezpečný. Ve stejné historické době šlo v komunistických systémech o zestátnění péče o občany, o její převzetí státem jako vyjádření distributivního pojetí socialismu, skutečně tedy šlo o autokratické přidělování „blaha“ jako nástroje manipulace v rámci distributivního systému, který se v těchto státech vyvinul – tedy opravdu o sociální zabezpečení.

Podobné zmatky v české odborné literatuře vyvolalo necitlivé zacházení s pojmem sociální péče, který byl v původní hierarchii pojmů nadřazen pojmu „sociální pojištění“, protože vedle nárokových systémů zahrnoval i systémy nenárokových dávek (social assistance) a služeb sociální pomoci (social services). Z nepochopení podstaty věcí byl v praxi zúžen obsah pojmu „sociální péče“, kterým se označoval v zákoně z roku 1964 jen soubor vybraných sociálních služeb a činností sociální pomoci pro určité, velmi zúžené kategorie potřebných lidí, zatímco mezinárodně se používal ve významu co nejširším, zahrnujícím všechny formy realizace práva na sociální bezpečnost/zabezpečení, tedy státní dávky i sociální a zdravotní služby a další oblasti činnosti zajišťující státní i korporativní péči o občany a osoby jim na roveň postavené (např. občany členských států EU). Podobně používala pojem sociální péče i vláda ČSR ve svých dokumentech bezprostředně po první světové válce – v podstatě až do přijetí zákona o pojištění zaměstnanců pro případ nemoci, invalidity a stáří^33. Ministerstvo pověřeno touto agendou se nazývalo Ministerstvo sociální péče.

Pro potřeby této učebnice budeme používat pojmy sociální zabezpečení a sociální péče tak, jak se v ČR ustálily po roce 1948, i když nepřesně identifikují obsah sociální bezpečnosti a sociální pomoci.

§ 3 Pojetí sociálního práva

Sociální právo v současné Evropě zahrnuje jak práva občanů na ochranu, podporu a služby ze zákona s povinností pojistit se (obligatorní část), tak právo požádat veřejnou správu o podporu v hmotné nouzi a služby (fakultativní část). Pojem, který zastřešuje obě části, je „sociální ochrana“. V Evropě se užívá ve dvou významových úrovních (viz hlava první, § 1). V této učebnici se přikláníme spíše k širšímu, Beveridgeově pojetí sociální ochrany^34. Sociální právo tedy zahrnuje všechny veřejnoprávní intervence ve prospěch zdraví, vzdělání, výdělečné činnosti, sociální potřebnosti a sociální pomoci občanům, včetně sociálních služeb.

Systémově lze rozlišovat preventivní, terapeutickou a rehabilitační (integrační a reintegrační) sociální ochranu člověka.

1) Preventivní sociální ochrana zahrnuje všechny kontrolní mechanismy, které zabraňují (předcházejí) nebo zpomalují procesy narušující integritu osobnosti, její biogenní, psychogenní nebo sociogenní složky a způsobojí její sociální vyloučení. K takovým mechanismům patří zejména příprava na povolání, ochrana a udržení práce, inspekce či bezpečnost práce, hygienické a medicínské (preventivní) služby, psychologické a sociální poradenství nebo ambulantní sociální práce, sociální dozor a dohled atp. Preventivní sociální ochrana (prevence) se člení na obecnou (věcně určenou) nebo adresnou (osobně určenou).

2) Terapeutická sociální ochrana je zpravidla individuální. Je adresná ke vzniklé sociální potřebě. Jeden subjekt poskytuje jinému věc nebo službu, a to buď povinně (obligatorně), nebo dobrovolně (fakultativně), aby jej ochránil před zánikem nebo mu jinak pomohl zvládnout důsledky biogenních, psychogenních či sociogenních změn jeho osobnosti, které není schopen sám zvládnout.

3) Rehabilitační a (re)integrační ochrana člověka je nejmladším odvětvím v sociální ochraně. Jeden subjekt pomáhá jinému zachovat si nebo znovu získat obvyklé (přirozené) sociální prostředí a činnosti (funkce) tím, že se mu snaží umožnit zvládnout důsledky změny v biogenních, psychogenních či sociogenních složkách jeho osobnosti, které postižený není schopen zvládnout vlastními silami.

Shrneme-li dosavadní výklad, vyplývá z něj, že sociální zabezpečení je jen částí sociální ochrany a podobně jako pracovní právo poskytuje spíše pasivní sociální jistoty. Poskytuje jistoty spojené se zdravotními a sociálními překážkami bránícími ekonomické činnosti nebo účasti na standardních společenských procesech. Ve 21. století však společnost potřebuje sociální soustavy, které aktivní politikou sociálně začleňují občany do výdělečných a komunálních procesů, udržují je v jejich přirozeném sociálním procesu. Obsah sociálního práva se proto mění. Doposud se vyvíjela jeho pasivní (pečovatelská) část a nově se rozvíjí jeho část aktivizační, která umožňuje lidem návrat do standardních sociálních vztahů a prostředí a setrvání v nich.

Z uvedeného výkladu také vyplývá, že dělení na právo pracovní a právo sociálního zabezpečení je sociálním atavismem, dědictvím minulého vývoje, kdy takové dělení bylo opodstatněné různými dějinnými trajektoriemi obou odvětví práva. Pracovní právo vznikalo jako donucení zaměstnavatelů chovat se určitým způsobem a strpět určité chování zaměstnanců v rámci soukromého práva. Vznikalo jako veřejnoprávní intervence do soukromého práva. Právo sociálního pojištění/zabezpečení zato vzniklo v okamžiku, kdy úsilí státu překročilo rámec chudinské péče a stát začal s donucováním lidí (a jejich zaměstnavatelů) k tomu, aby se postarali o prostředky na budoucí sociální události v rámci veřejného práva, od samého počátku má tedy povahu veřejného práva. Zákoník práce v současné podobě je dědictvím komunistického uspořádání, kdy všichni lidé byli v podstatě zaměstnanci státu nebo státem organizovaných družstev a povolených asociací svobodných povolání; stát pro ně potřeboval jednotná pravidla, celospolečenský pracovní řád, potlačit jejich svobodu při ujednávání podmínek zaměstnání a nastolit tvrdou disciplínu.

Demokratické společnosti, operující na principech tržní ekonomiky, toto nevyhovuje. Řešením je tedy navrácení úpravy pracovní smlouvy do občanského práva (do části o závazcích) a shrnutí všech veřejných intervencí ve prospěch aktivní a pasivní sociální ochrany do samostatného odvětví veřejného práva – sociálního práva.

§ 4 Základní mezinárodní východiska soudobého sociálního práva ČR

Právní úprava vztahu člověka/občana a státu v demokratické společnosti je definovaná ústavou jako nezadatelná práva člověka-občana.35

Ústava ČR v čl. 10 stanoví, že „vyhlášené mezinárodní smlouvy, k jejichž ratifikaci dal Parlament souhlas a jimiž je Česká republika vázána, jsou součástí právního řádu; stanoví-li mezinárodní smlouva něco jiného než zákon, použije se mezinárodní smlouva“. Mezinárodní smlouvy jsou tedy pramenem práva a mají povahu právních norem nadzákonné právní síly. Proto je nutné se podrobně zabývat mezinárodními úpravami, které ČR ratifikovala a vyhlásila ve Sbírce zákonů.

Přirozená lidská práva byla uznána OSN a vyhlášena ve Všeobecné deklaraci lidských práv (1948). Deklarace není závaznou právní normou; je politickou dohodou, ze které všechny další mezinárodní právní úmluvy vycházejí.

K nejdůležitějším mezinárodním smlouvám o lidských právech, přijatým na úrovni OSN a ratifikovaným ČR, patři:

– Charta OSN (1945),

– Mezinárodní pakt o občanských a politických právech (1966),

– Mezinárodní pakt o hospodářských, sociálních a kulturních právech (1966),

– Mezinárodní úmluva o odstranění všech forem rasové diskriminace (1966),

– Mezinárodní úmluva o odstranění všech forem diskriminace žen (1979),

– Úmluva o právech dítěte (1989) a

– Úmluva o právech zdravotně postižených (2007).

Charta OSN zakazuje rasovou diskriminaci a požaduje rovnost mužů a žen.

Pakt o politických a občanských právech mimo jiné definuje právo člověka na svobodu, na život, na zdraví a na rodinu jako nezadatelná lidská práva. Tato práva mají výrazné sociální souvislosti. O nich pojednáme v dalších částech.

Pakt o hospodářských, sociálních a kulturních právech přesně definuje obsah jednotlivých sociálních, ekonomických a kulturních práv, a to právo:

1. na práci a vydělávat si vlastní prací,

2. na spravedlivé a uspokojivé pracovní podmínky včetně mzdy,

3. odborově se sdružovat a bránit svá práva,

4. na sociální zabezpečení,

5. na přiměřenou minimální životní úroveň.

Mezinárodní úmluva OSN o odstranění všech forem rasové diskriminace (1966) definuje rasovou diskriminaci jako „jakékoliv rozlišování, vylučování, omezování nebo zvýhodňování založené na rase, barvě pleti, rodovém nebo národnostním nebo etnickým původu, jehož cílem nebo následkem je znemožnit nebo omezit uznání, užívání nebo uskutečňování lidských práv a základních svobod na základě rovnosti v politické, hospodářské, sociální, kulturní nebo jiné oblasti veřejného života“. Úmluva zavazuje smluvní strany podniknout kroky proti diskriminaci v oblasti vyučování, výchovy, kultury a informací a bojovat proti předsudkům.

Mezinárodní úmluva OSN o odstranění všech forem diskriminace žen (1979) definuje diskriminaci žen jako „jakékoliv činění rozdílů, vyloučení nebo omezení provedené na základě pohlaví, jehož důsledkem nebo cílem je narušit nebo zrušit uznání, požívání nebo uplatnění lidských práv a základních svobod v politické, hospodářské, sociální, kulturní, občanské nebo jiné oblasti ze strany žen bez ohledu na jejich rodinný stav“. Za porušení rovnosti mezi muži a ženami se nepovažuje zvláštní ochrana těhotenství a mateřství.

Mezinárodní úmluva OSN o právech dítěte (1989) vychází z toho, že děti jsou nesvéprávné, a proto potřebují větší společenskou ochranu než dospělí svéprávní lidé, kteří by se o sebe měli umět postarat sami. Proto vznikla myšlenka vyhlásit práva dětí jako doplňující dokument k právům všech lidí. Poprvé byla tato myšlenka vyslovena již v roce 1924 a zopakována v roce 1959. Dítě nesmí být od rodičů odděleno proti jejich vůli. Může být odděleno od biologických rodičů jen z právoplatného rozhodnutí soudu nebo příslušného orgánu zmocněného zákonem, a je-li od nich odděleno, má právo na styk s nimi. Dítě oddělené od svých rodičů má právo na zvláštní ochranu a pomoc poskytovanou státem. Státy jsou povinny zabezpečit mu náhradní péči. Dítě v náhradní péči má právo na pravidelné hodnocení způsobu, jakým je s ním zacházeno, a všech dalších okolností spojených s jeho umístěním. K zabezpečení práva dítěte na rozvoj osobnosti Úmluva o právech dítěte upravuje občanská, politická, sociální a ekonomická práva dítěte. Obsahuje současně možnost omezení těchto práv s přihlédnutím k věku dítěte a právům rodičů nebo k jiným ohledům plynoucím z národních zákonů.

Mezinárodní úmluva OSN o právech zdravotně postižených (2007) je založena na respektování přirozené důstojnosti, osobní nezávislosti, zahrnující také svobodu volby, samostatnosti osob a plné a účinné zapojení a začlenění do společnosti. Upravuje práva těchto osob tak, aby měly rovnost příležitostí se zdravými občany zejména v pohybu (bezbariérové společenské prostory), přístupu k finančním zdrojům a službám a mohly se účastnit společenského života. Zavazuje státy k obecnému zvyšování povědomí, přístupnosti, k odstraňování bariér a překážek, rovnosti před zákonem a přístupu ke spravedlnosti, svobodě a osobní bezpečnosti, k pomoci při přípravě pro povolání a hledání a výkonu zaměstnání.

Řada úmluv o jednotlivých lidských právech byla přijata na půdě specializovaných agentur OSN, zejména Mezinárodní organizace práce (anglicky Intertnational Labour Organization), Světové zdravotnické organizace (anglicky World Health Organization), Organizace OSN pro výchovu, vědu a kulturu (anglicky United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization) či Mezinárodního dětského fondu neodkladné pomoci OSN (anglicky United Nations International Children’s Emergency Fund) a Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (anglicky United Nations High Commissioner for Refugees). Specializované agentury OSN jsou samostatné mezistátní organizace se samostatnou působností, spolupracující s OSN; OSN nepodléhají. Přijímají vlastní úmluvy, z nichž ČR mnohé ratifikovala, či organizují specializovanou činnost ve prospěch dětí a uprchlíků.

V Evropě, jako reakce demokratických vlád na vznik komunistického bloku zavedeného Svazem sovětských socialistických republik (1948), došlo k založení Rady Evropy (RE)36. Jejím cílem bylo právě prosazovat základní lidská (zejména občanská a politická) práva^37. Úmluvy RE, právní normy Evropských společenství (ES) a následně Evropské unie (EU) vytvářejí komplex regionálních mezinárodněprávních norem, nazývaných v širším smyslu jako evropské právo.

RE byla první samostatnou evropskou regionální mezinárodní organizací. Sdružovala státy stejného smýšlení a politické orientace, které se hlásily ke společnému dědictví tradic, ideálů a svobod právního státu. Cílem Rady se stala hlavně ochrana a další rozvoj lidských práv a základních svobod, které jsou základem spravedlnosti a míru ve světě a jsou nejlépe zachovávány účinnou politickou demokracií a společným pojetím a dodržováním lidských práv.

V roce 1961 RE přijala Evropskou sociální chartu. Dále přijala Úmluvu o ochraně jednotlivců s ohledem na zpracování osobních údajů, Evropskou úmluvu proti mučení a nelidskému nebo ponižujícímu zacházení nebo trestání, Evropskou úmluvu o občanství, Rámcovou úmluvu na ochranu národních menšin a další. Systém k prosazování Úmluvy tvořily dvě instituce, (i) Evropská komise pro lidská práva (1954) a (ii) Evropský soud pro lidská práva (1959). Na uplatňování rozhodnutí Soudu dohlížel Výbor ministrů Rady Evropy (složený ze zástupců vlád z členských států Rady).

Evropské hospodářské společenství (1957)38 bylo založeno na čtyřech základních svobodách jednotného evropského trhu: volného pohybu (1) zboží, (2) kapitálu, (3) pracovníků a (4) služeb. V Jednotném evropském aktu (1986) se uvádí, že zástupci smluvních stran jsou „odhodláni společně pracovat k podpoře demokracie na základě základních práv přiznaných v ústavách a v zákonech členských států, v Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod a v Evropské sociální chartě, zejména svobody, rovnosti a sociální spravedlnosti“. EHS se tím přihlásilo k principům dvou nejdůležitějších dokumentů o lidských právech přijatých Radou Evropy. Smlouva o Evropské unii (1992) stanovila, že členské státy „potvrzujíce svou oddanost principům svobody, demokracie a úcty k lidským právům a základním svobodám a právnímu státu, vyhlásily, že Unie bude respektovat základní práva, která zajišťuje Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod podepsaná v Římě dne 4. listopadu 1950 a která vyplývají z ústavních tradic společných členským státům jako všeobecné právní principy Společenství“. To bylo realizováno Amsterdamskou smlouvou (1997), která primární právo ES rozšířila o kapitoly o zaměstnanosti a o sociální politice.

Politika EU formulovaná v dokumentech primárního práva EHS, ES a EU. Římská smlouva o založení evropského hospodářského společenství ve znění pozdějších úmluv (Maastrichtské, Amsterdamské a Lisabonské) spočívá na lidských právech, vypracovaných RE. Základní lidská a sociální práva obsažená ve Smlouvě o Evropském hospodářském společenství (EHS) se týkají:

– zákazu diskriminace a rovného zacházení,

– volného pohybu pracovníků a zaměstnanosti,

– přípravy na povolání a vzdělání,

– sociální solidarity a dialogu,

– ochrany zdraví.

Uvedené principy byly konkrétně formulovány jako lidská práva v Listině základních práv EU, přijaté r. 2009. V preambuli se praví: „Unie, vědoma si svého duchovního a morálního dědictví, se zakládá na nedílných a univerzálních hodnotách lidské důstojnosti, svobody, rovnosti a solidarity; spočívá na principech demokracie a vlády práva.“ Zdůrazněno je pět principů pro formulaci lidských práv, které jsou od počátku součástí ideového základu ES. Jedná se o důstojnost, svobodu, rovnost, solidaritu a občanskou participaci na věcech veřejných. Ve třetí hlavě Listiny se zaručují zejména:

a) Právo na vzdělání – občané mají právo na bezplatné vzdělání v základních a středních školách, podle schopností občana a možností společnosti též na vysokých školách. Zřizovat jiné školy než státní a vyučovat na nich lze jen za podmínek stanovených zákonem; na takových školách se může vzdělání poskytovat za úplatu. Zákon stanoví, za jakých podmínek mají občané při studiu právo na pomoc státu.

b) Právo na zdraví a životní prostředí – každý má právo na příznivé životní prostředí. Každý má právo na včasné a úplné informace o stavu životního prostředí a přírodních zdrojů. Při výkonu svých práv nikdo nesmí ohrožovat ani poškozovat životní prostředí, přírodní zdroje, druhové bohatství přírody a kulturní památky nad míru stanovenou zákonem.

c) Právo na práci – každý má právo na svobodnou volbu povolání a přípravu k němu, jakož i právo podnikat a provozovat jinou hospodářskou činnost. Každý má právo získávat prací prostředky pro své životní potřeby. Zaměstnanci mají právo na spravedlivou odměnu za práci a na uspokojivé pracovní podmínky.

d) Právo odborového sdružování – každý má právo svobodně se sdružovat s jinými na ochranu svých hospodářských a sociálních zájmů. Odborové organizace vznikají nezávisle na státu. Omezovat počet odborových organizací je nepřípustné, stejně jako zvýhodňovat některé z nich v podniku nebo v odvětví. Právo na stávku je zaručeno za podmínek stanovených zákonem; toto právo nepřísluší soudcům, prokurátorům, příslušníkům ozbrojených sil a příslušníkům bezpečnostních sborů.

e) Zvláštní pracovní podmínky ženám a mladistvým – ženy, mladiství a osoby zdravotně postižené mají právo na zvýšenou ochranu zdraví při práci a na zvláštní pracovní podmínky. Mladiství a osoby zdravotně postižené mají právo na zvláštní ochranu v pracovních vztazích a na pomoc při přípravě povolání.

f) Právo na sociální zabezpečení – přiměřené hmotné zabezpečení ve stáří a při nezpůsobilosti k práci, jakož i při ztrátě živitele. Každý, kdo je v hmotné nouzi, má právo na takovou pomoc, která je nezbytná pro zajištění základních životních podmínek.

g) Právo na ochranu zdraví. Občané mají na základě veřejného pojištění právo na bezplatnou zdravotní péči a na zdravotní pomůcky za podmínek, které stanoví zvláštní zákon.

h) Právo na rodinu a její ochranu – rodičovství a rodina jsou pod ochranou zákona. Zvláštní ochrana dětí a mladistvých je zaručena. Ženě v těhotenství je zaručena ochrana v pracovních vztazích a odpovídající zdravotní podmínky. Děti narozené v manželství i mimo ně mají stejná práva. Děti mají právo na rodičovskou výchovu a péči. Práva rodičů mohou být omezena a nezletilé děti mohou být od rodičů odloučeny proti jejich vůli jen rozhodnutím soudu na základě zákona. Rodiče, kteří pečují o děti, mají právo na pomoc státu.

i) Rovnost příslušníků menšin. Příslušnost ke kterékoli národnostní nebo etnické menšině nesmí být nikomu na újmu. Občanům tvořícím národnostní nebo etnické menšiny se zaručuje všestranný rozvoj, zejména právo společně s jinými příslušníky menšiny rozvíjet vlastní kulturu, právo rozšiřovat a přijímat informace v jejich mateřském jazyku a sdružovat se v národnostních sdruženích, jak v podrobnostech stanoví zákon.

Občanům příslušejícím k národnostním a etnickým menšinám se za podmínek stanovených zákonem zaručuje též:

– právo na vzdělání ve svém jazyce,

– právo užívat svého jazyka v úředním styku,

– právo účasti na řešení věcí týkajících se národnostních a etnických menšin,

– právo přístupu ke kulturnímu bohatství je zaručeno za podmínek stanovených zákonem.

Všechna tato práva jsou reflektovaná v Listině základních práv EU (2009), která je právně závazná pro členské státy. Jsou však uspořádaná jinak. Místo tradičního uspořádání na práva lidská, občanská, politická, hospodářská, sociální a kulturní je nově třídí na práva na důstojnost, svobodu, rovnost, solidaritu, participaci (práva politická) a na spravedlnost (ochrana před soudem).

Lidská práva jsou pod soudní ochranou. Občanská práva jsou zpravidla vymahatelná ve správním, trestním i občanském řízení. Pokud účastník neuspěje, může se obrátit na Ústavní soud ČR, popř. na Evropský soud pro lidská práva, upravený Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod Rady Evropy (1950).

Zvláštností tohoto evropského orgánu je, že je to první mezinárodní soud, ke kterému se mohou odvolat nejen státy, ale každá fyzická osoba, nevládní organizace nebo skupiny jednotlivců, jež se považují za oběti v důsledku porušení práv přiznaných Úmluvou a Protokoly, státem jako jednou z Vysokých smluvních stran. Vysoké smluvní strany se zavazují, že nebudou nijak bránit účinnému výkonu tohoto práva. Soud se může kauzou zabývat až po vyčerpání všech vnitrostátních opravných prostředků, a to ve lhůtě šesti měsíců ode dne, kdy bylo přijato konečné rozhodnutí. Soud odmítne anonymní stížnosti a stížnosti ve věcech, které byly již některým mezinárodním soudem rozhodnuty. Stejně může odmítnout každou individuální stížnost, kterou pokládá za neslučitelnou s ustanoveními Úmluvy, za zjevně nepodloženou nebo za zneužívající právo podat stížnost. Soud má tolik soudců, kolik má RE smluvních stran. Pracuje ve výborech, v senátech a Velkém senátu. Výbory prověřují přijatelnost individuálních stížností. Senáty rozhodují ve věci samé. Velký senát rozhoduje o stížnostech mezi státy, individuální stížnosti, jejichž řešení se senát vzdal, protože vyžadují výklad Úmluvy, nebo pokud mu byl případ postoupen na žádost strany sporu. Velký senát může na žádost Výboru ministrů vydávat posudky o právních otázkách týkajících se výkladu Úmluvy a Protokolů k ní.

§ 5 Systém sociálního práva ČR

Jak jsme již uvedli, podle Keynese^39 a Beveridge^40 musí sociální stát usilovat o uspokojení základních potřeb občana tím, že bojuje proti pěti základním sociálním „zlům“ v moderní společnosti: proti (1) nevědomosti (anglicky ignorance), (2) nemoci (anglicky disease), (3) nečinnosti (anglicky idleness), (4) nouzi (anglicky want) a (5) zanedbanosti (anglicky squalor).

V posledních 15 letech se z popudu finských myslitelů začíná hovořit i o sociální společnosti (welfare society), která nestátními (občanskými) a zpravidla neziskovými soukromoprávními sociálními službami doplňuje veřejnoprávní úsilí sociálního státu. Regulace občanské společnosti patří do soukromého práva, a není tedy předmětem veřejného sociálního práva.

Vycházíme-li z beveridgeovské koncepce v sociálním státě, veřejné sociální právo bude zpravidla upravovat zaměstnanost, neopomenutelné pracovní podmínky, veřejné povinné vzdělávání a přípravu pro povolání, sociální a zdravotní pojištění, státní podpory, sociální pomoc a sociální služby občanům.

Spočívá v:

– donucení subjektů ke konání (např. dodržování podmínek výkonu práce, povinné pojištění),

– vlastní činnosti (např. státní podpora, pomoc či veřejné sociální služby), nebo

– podpoře činnosti jiných subjektů (např. finanční podpora soukromoprávní iniciativy spolků, církví, jednotlivců atp. z veřejných rozpočtů).

Podpora může být legislativní (regulativní), věcná (zapůjčení objektů, odborného personálu atp.) nebo finanční (subvence, daňové úlevy atp.). Zahrnuje jak zabezpečení dávkami (peněžními a věcnými), tak službami.

V sociální politice a práci se důraz posouvá z péče o člověka na důraznou podporu člověka v jeho životě, z ochrany v době sociálního vyloučení na reintegraci do přirozeného sociálního prostředí, tedy na sociální začlenění člověka a na podporu jeho přístupu ke zdrojům získaným vlastním úsilím nebo ze soustav povinné sociální solidarity a službám potřebným k sociálnímu začlenění a k samostatnému životu v přirozeném sociálním prostředí.41 Sociální právo má poskytnout nezbytný právní rámec pro toto společenské úsilí.

Dnes se pozvolně, ale zato zřetelně stírá rozdíl mezi ochranou pracovních podmínek a ochranou při sociálních událostech tím, jak sociální pojištění ztrácí svůj „pojišťovací“ charakter a stává se jen jinou formou sociální ochrany přerozdělováním části příjmů občanů. Vývoj směřuje k integraci veřejnoprávní části pracovního práva a práva sociálního zabezpečení a péče v sociální právo poskytující sociální ochranu občanům jako reflexe jejich nezadatelných lidských sociálních práv zaručených ústavní listinou.

Sociální právo upravuje všechny podmínky práce a života občanů jak regulací, tj. veřejnoprávní intervencí do soukromoprávních vztahů (rodinných, pracovních), tak veřejnoprávních důstojných sociálních podmínek života člověka.42

Sociální právo má své pojmy a pojetí, systém výkladu, prameny práva. Z toho vychází i jeho systém, který zahrnuje:

1) sociální souvislosti vzdělávání (dostupnost základního vzdělání, příprava pro povolání, dostupnost vyššího vzdělání včetně podpory studentů se zdravotním postižením),

2) sociální souvislosti zdravotní péče (dostupnost zdravotní péče, financování zdravotní péče, sociální práce u poskytovatelů zdravotní péče),

3) právní úpravu zaměstnanosti (aktivní politika zaměstnanosti, podpora zaměstnávání zdravých a zdravotně postižených), ochranu při skončení pracovního poměru,

4) veřejnou intervenci na ochranu při práci [obligatorní podmínky práce (bezpečnost a zdraví při práci, pracovní doba a dovolená, ochrana mzdy i při insolventnosti)],

5) rodinnou politiku (státní sociální podpora, ochrana a podpora těhotenství a mateřství, sociálně-právní ochrana dětí, trestněprávní ochrana dětí),

6) sociální pojištění (krátkodobé, dlouhodobé a doplňkové),

7) péči o dlouhodobě zdravotně postižené a umírající [dlouhodobé fyzické a dušení (mentální) postižení, terminální fáze života],

8) podporu nízkopříjmových a chudých lidí (nezaměstnanost, hmotná nouze),

9) pomoc lidem „zanedbaným“ (osoby závislé, prostituce, penitenciární a postpenitenciární péče), pokud o ni mají zájem,

10) sociální služby (obligatorní a fakultativní, financování, standardy kvality).

Tento systém je v této knize propracován.

§ 6 Prameny sociálního práva

Pramenem práva se rozumí právní normy, které spolu s dalšími zdroji, jako jsou rozhodnutí soudu, svým obsahem tvoří právní řád. Pramenem sociálního práva jsou právní normy, které tvoří jeho obsah.

Právo se systémově dělí na veřejné (vztah mezi státem a občanem a mezi veřejnými subjekty) a soukromé (vztahy mezi soukromými právnickými a fyzickými osobami).

Základním pramenem sociálního práva je ústavní Listina základních práv a svobod (Ústavní zákon č. 2/1993 Sb.), která je součástí ústavního pořádku České republiky, zejména hlava první (základní lidská práva a svobody) a čtvrtá (hospodářská, sociální a kulturní práva).

Dalším pramenem jsou ratifikované mezinárodní smlouvy. Podle článku 10 Ústavy ČR mezinárodní smlouvy, které ČR ratifikovala, jsou součástí právního řádu a všechny ostatní zákony s nimi musejí být v souladu. Jsou tedy více než zákon, ale méně než ústava. Seznam ratifikovaných mezinárodních úmluv spadajících do předmětu sociálního práva je velmi dlouhý a v této učebnici jej jako pramen práva neuvádíme. Mezinárodní zdroje sociálního práva jsme uvedli v hlavě první, § 4.

Sociální právo není soustředěno do jednoho zákoníku, jako např. občanské právo, trestní právo nebo pracovní právo. Pramenem práva jsou jednotlivé zákony, vládní nařízení a vyhlášky, vždy ve znění pozdějších předpisů (v platném znění), které upravují jeho předmět. Ze zákonů, které celé nebo zčásti zahrnujeme do sociálního práva, jsou zejména zákony (ve znění pozdějších předpisů) z těchto oblastí:

• Právo na vzdělání – povinné vzdělávání a sociální podpora vzdělání:

– zákon č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon),

– zákon č. 111/1998 Sb., o vysokých školách.

• Právo na zdraví a na ochranu pacientů:

– zákon č. 280/1992 Sb., o resortních, oborových, podnikových a dalších zdravotních pojišťovnách,

– zákon č. 551/1991 Sb., o Všeobecné zdravotní pojišťovně České republiky (VZP ČR),

– zákon č. 592/1992 Sb., o pojistném na všeobecné zdravotní pojištění,

– zákon č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění a o změně a doplnění některých souvisejících zákonů,

– zákon č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví,

– zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování (zákon o zdravotních službách),

– zákon č. 373/2011 Sb., o specifických zdravotních službách.

• Právo na práci a důstojné pracovní podmínky (veřejnoprávní sociální ochrana práce):

– zákon č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti,

– zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce,

– zákon č. 2/1991 Sb., o kolektivním vyjednávání,

– zákon č. 245/2000 Sb., o státních svátcích, o ostatních svátcích, o významných dnech a o dnech pracovního klidu,

– zákon č. 251/2005 Sb., o inspekci práce,

– zákon č. 309/2006 Sb., o zajištění dalších podmínek bezpečnosti a ochrany zdraví při práci.

• Právo na rodinu a výchovu svých dětí (veřejnoprávní sociální ochrana rodiny):

– zákon č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře,

– zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí,

– zákon č. 108/2006 Sb., o sociálních službách,

– zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník.

• Právo na sociální zabezpečení:

– zákon č. 187/2006 Sb., o nemocenském pojištění,

– zákon č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění,

– zákon č. 329/2011 Sb., o poskytování dávek osobám se zdravotním postižením,

– zákon č. 42/1994 Sb., o penzijním připojištění se státním příspěvkem,

– zákon č. 427/2011 Sb., o doplňkovém penzijním spoření.

• Právo na důstojné životní minimum a sociální péči:

– zákon č. 111/2006 Sb., o pomoci v hmotné nouzi,

– zákon č. 110/2006 Sb., o životním a existenčním minimu,

– zákon č. 45/2013 Sb., o obětech trestných činů,

– zákon č. 108/2006 Sb., o sociálních službách,

– zákon č. 257/2000 Sb., o Probační a mediační službě.

Zákony a mezinárodní smlouvy vymezují práva a povinnosti fyzických i právnických osob, jakož i povinnosti a kompetence státní a ostatní veřejné správy v oblasti sociální ochrany občanů. Zákony také uvádějí, které otázky mohou být blíže upraveny vládou (vládní nařízení) nebo ministry a orgány regionální samosprávy (vyhlášky).

O výkladu právních předpisů rozhodují soudy. Rozhodnutí Nejvyšších soudů a Ústavního soudu jsou závazná a doplňují právní předpisy. Ústava spolu s ratifikovanými mezinárodními úmluvami, zákony, vládními nařízeními a vyhláškami tvoří právní řád. Sociální právo je částí tohoto právního řádu, a to v jeho veřejnoprávní části.

§ 7 Základní principy sociálního práva

Podstatou evropské demokracie je sociálně-právní stát, který respektuje a zajišťuje svobodu, práva a důstojnost svých občanů a jim na roveň postavených lidí na svém území, např. občanů ostatních členských států EU. Základní principy či zásady sociálního práva vycházejí z Úmluv OSN, Rady Evropy a Listiny základních práv EU,43 která definuje právo na rovnost, důstojnost, svobodu, solidaritu a občanskou participaci.

A. Princip rovnosti a zákaz diskriminace 44

Princip rovnosti znamená, že na biologicky odlišné jedince se pohlíží jako na sobě rovné lidi, tedy jako na lidi, kteří mají rovná přirozená lidská práva. Rovnost je nezbytnou podmínkou důstojnosti. Princip je to starý. „Pojem rovnosti (latinsky aequitatis) byl v samém základu římského chápání spravedlnosti.“45 Moderní pojetí principu rovnosti je v demokratické společnosti vyjádřeno (i) rovností před zákonem (rovnoprávností) a (ii) zákazem jakékoliv diskriminace (Charta základních práv EU, 2000). Rovnost byla hlavním sloganem revolucí proti feudalismu, např. „Všichni lidé se rodí volní a rovní.“ (francouzská Deklarace práv člověka a občana, 1789) a „Všichni lidé jsou si rovni rodem a před zákonem.“ (francouzská ústava z r. 1793) atd. Vychází z osvícenecké filosofie, že „jedna lidská bytost si je s jinou lidskou bytostí rovna co do rozsahu a kvality svých přirozených práv.“46

Rovnost před zákonem zahrnuje nejen popření privilegií, ale i úsilí o (i) rovné zacházení ve společnosti, (ii) v ekonomické činnosti a zaměstnání, (iii) rovné příležitosti ke vzdělání a (iv) rovnou dostupnost nabízených a poskytovaných služeb, zejména zdravotnických a sociálních.47 Úmyslné či neúmyslné porušení rovnosti je zásahem do přirozených práv člověka. Porušení rovnosti není ještě diskriminací. Liší se od diskriminace tím, že není výsledkem záměrného úsilí. Je jen důsledkem selhání zákonné úpravy a jejího provádění.

Rovnost je podmíněna zákazem diskriminace. Diskriminace úmyslně porušuje rovnost.

Podle Matouška jde o: „… odlišný přistup. Především ke skupinám lidi určitého věku, pohlaví, rasového nebo etnického původu nebo hlásícím se k určité kultuře a náboženství nebo ke skupinám, které mají určitou nevýhodu, případně okrajové sociální postaveni, a tímto znakem se liší od jiných lidí.“48 Giddens za diskriminaci považuje stav, kdy: „… jsou jedné skupině upíraná práva a příležitosti, jimiž disponují druzí.“ 49

Diskriminace se lze dopustit: (i) v právní normě, (ii) správním rozhodnutím, (iii) jiným jednostranným právním aktem nebo (iv) chováním (činem nebo slovem). Rozlišuje se diskriminace pozitivní a negativní. Jako pozitivní diskriminaci chápeme preference pro určité skupiny či osoby na úkor jiných.

Podstatou negativní diskriminace je ubírání práv osobě nebo skupině osob. Od roku 1941, kdy byla podepsána Atlantická charta^50, patří zákaz diskriminace k základním mezinárodním hodnotám a jednomu ze základních principů OSN, Rady Evropy (RE) i EU. Po druhé světové válce vítězné národy v Chartě OSN (1945) vyhlašují, že: „Spojené národy budou pracovati pro obecnou úctu k lidským právům a základním svobodám pro všechny bez rozdílu plemene, pohlaví, jazyka nebo náboženství a pro jejich zachování.“ Tento mezinárodně deklarovaný závazek členských států OSN je východiskem k deklaraci rovnosti před zákonem i práva na rovné zacházení ve všech mezinárodních úmluvách i demokratických ústavách.

Byl jedním z tří požadavků Velké francouzské revoluce, „liberté, égalite, fraternité“, a je zmiňován na prvním místě v Deklaraci nezávislosti Spojených států (1776): „We hold these truths to be self-evident, that all men are created equal…”

Vychází se z principu rovného zacházení se všemi občany, bez rozdílu pohlaví, rasy, náboženského či politického přesvědčení, sexuální orientace, zdravotního stavu či věku, národnosti, státního občanství, sociálního původu, rodu, jazyka, a zákazu jakékoliv diskriminace, ať pozitivní, nebo negativní.

Příkaz k rovnému zacházení s občany a zákaz jejich diskriminace je jedním ze základních principů EU ukotvených v komunitárním právu, protože je podmínkou volného pohybu pracovní síly. Je promítnut do řady směrnic EU, které požadují, aby členské státy stanovily základní rámec pro boj s diskriminací. Tento mezinárodní příkaz je promítnut do zákona č. 198/2009 Sb., o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací a o změně některých zákonů (antidiskriminační zákon). Zákon definuje přímou i nepřímou diskriminaci, znevýhodňování nebo zvýhodňování, obtěžování apod. O diskriminaci nejde, pokud důvody k rozlišování spočívají v jiných skutečnostech, než jsou zákonem vymezené diskriminační znaky (např. požadovaná délka praxe či kvalifikace v zaměstnání atd.). Za diskriminaci je považováno jakékoliv rozlišování, vyloučení nebo dávání přednosti založené na diskriminačních znacích, s cílem znemožnit nebo ohrozit stejné možnosti občanů nebo stejné zacházení s nimi.

B. Důstojnost

Podmínkou rovnosti člověka v demokratické společnosti jsou důstojnost, svoboda a právo. Jsou to pojmy, kterými se zabývá filozofie, sociologie, ekonomie i právo. V této učebnici se nechceme pouštět do těchto odborných diskusí, ale jen zdůraznit, že vše, co se činí v sociální ochraně, musí respektovat nezadatelné právo člověka na svobodu, důstojnost, svobodu a definovaná lidská práva.

„Důstojnost“ je pojem ambivalentní, patřící především do kategorie etické. Slovník jazyka českého ji definuje jako „mající vážnost“. Důstojnost člověku zaručuje ústavní Listina základních práv a svobod, avšak právo na důstojnost nedefinuje. „Lidé jsou svobodní a rovní v důstojnosti i v právech“ (Listina, 1993). V sociální politice budeme spíše zdůrazňovat respekt k právům člověka na důstojný život a zacházení s člověkem s respektem k jedinečnosti každé lidské bytosti. Na důstojnost má člověk právo i v terminálním stadiu života.51 Podle článku 1 Všeobecné deklarace lidských práv OSN (1948): „Všichni lidé se rodí svobodní a rovní v důstojnosti i právech. Jsou nadáni rozumem a svědomím a mají spolu jednat v duchu bratrství“ a podle článku 22 „každý člověk má nárok na zajištění hospodářských, sociálních a kulturních práv, nezbytných k jeho důstojnosti a k svobodnému rozvoji jeho osobnosti“. Je to sice jen právně nezávazná deklarace národů, ale stala se východiskem pro všechny následné mezinárodněprávní úpravy.

C. Svobody a práva

Svoboda je starý pojem. U Aristotela^52 byl chápán jako nezávislost na jiných, co do prostředků k životu (vnější svoboda), u stoiků jako zbavení vášní, které člověka zotročují (vnitřní svoboda).53 V antickém právu byla svoboda definována jako „přirozená možnost činit, co je komu libo, nebrání-li v tom násilí nebo právo“54. Křesťanství vnímá svobodu jako osvobození člověka od sil, na nichž závisí a z nichž má strach. Svobodou se zabývá především filozofie, často ve vazbě na odpovědnost. V moderní demokratické společnosti je svoboda nezadatelným právem; může být omezena jen právem a končí tam, kde začíná právem zaručená svoboda druhých. V sociální ochraně zdůrazňujeme zákaz jakéhokoliv omezování jedněch (klientů sociální ochrany) druhými (poskytovateli sociální ochrany).

Svobody jsou vymezovány právy. Právo je pojem ambivalentní; upřesňuje se pomocí adjektiv. Právo můžeme rozeznávat např. podle předmětu úpravy jako právo trestní, pracovní, sociální, atd.; v našem kontextu se soustředíme na právo sociální.

Rozeznáváme právo objektivní a subjektivní. Za právo objektivní se považuje komplex obecně závazných a vynutitelných právních předpisů, které vymezují nebo omezují lidské chování. Za subjektivní právo považujeme souhrn oprávnění člověka v určitém sociálním prostředí. V našem výkladovém kontextu nás budou zajímat jak práva subjektivní, definovaná soubory mezinárodních a českých právních předpisů, tak právo objektivní, které vytváří právní rámec pro uplatnění svobod. Budeme rozlišovat právo veřejné a soukromé. Právo veřejné vymezuje, co stát a jeho orgány musejí a mohou; vše, co jim není výslovně povoleno, je zakázáno. Právo soukromé vymezuje pravidla chování mezi osobami fyzickými i právnickými mezi sebou v občanských a obchodních vztazích; v těchto vztazích je dovoleno vše, co není zakázáno.55 Základní soubor práv a svobod v EU definuje Listina základních práv EU a pro ČR Listina základních práv a svobod (zákon č. 2/1993 Sb.)

D. Solidarita

Solidarita je ambivalentní výraz pro vzájemnost (vzájemná podpora), soudržnost, pospolitost, spoluúčast či porozumění pro jednotlivce nebo skupiny jednotlivců. Solidaritou se zabývá filozofie, sociologie, antropologie, ekonomie a další společenskovědní obory. Nás zajímá role solidarity v sociální ochraně, tj. ve vazbě na zcela konkrétní úsilí lidí a jejich společenství, související s přerozdělováním hmotných statků ve prospěch potřebných občanů – typ solidarity zvané společenská. Solidarita měla nejprve formu darů jako projevu porozumění pro jednotlivce nebo formu ocenění.

V sociální ochraně rozeznáváme solidaritu dobrovolnou (fakultativní) a povinnou (obligatorní) – oktrojovanou státní mocí. Toto rozlišení je zaznamenatelné v evropských dějinách. Povinná solidarita je organizována státem na obranu sociální rovnováhy ve společnosti proti sociálnímu napětí, které vzniká z chudoby a sociálního vyloučení. Povinné přerozdělování ve prospěch chudých zdomácnělo v Evropě a nabylo nových demokratických forem povinné sociální redistribuce formami sociálního pojištění a sociální péče^56. Základní rozsah povinné solidarity je definován sociálními právy občanů.

Listina základních práv EU je definuje v článcích 27–38, zahrnují právo pracovníka na informování a na projednávání v podniku, právo na kolektivní vyjednávání a akce, právo na přístup ke službám zaměstnanosti, ochranu v případě neoprávněného propuštění, slušné a spravedlivé pracovní podmínky, rodinný a pracovní život, sociální zabezpečení a sociální pomoc a ochranu zdraví. Dále zahrnují zákaz dětské práce a ochranu mladých lidí při práci, přístup ke službám obecného hospodářského zájmu, ochranu životního prostředí a ochranu spotřebitele.

Princip solidarity je zakotven i v Listině základních práv a svobod ČR. Povinná solidarita je dále zajištěna: (i) pro zaměstnance pracovněprávní ochranou, uzákoněnou zákoníkem práce a bezpečnostními předpisy, (ii) pro rodinu právní, ekonomickou a sociální podporou, zejména soustavou státních sociálních dávek, (iii) pro ohrožené děti zákonem o sociálně-právní ochraně dětí a (iv) pro sociálně a zdravotně potřebné lidi soustavami zdravotní a sociální ochrany. Podrobněji se jednotlivými formami obligatorní solidarity budeme zabývat v dalších kapitolách.

E. Participace

Pojem participace byl používán ve filozofii k vyjádření vztahu věcí a idejí (poprvé Platonem). Dnes se pojem nejčastěji používá v sociologickém a politologickém smyslu k označení účasti (účastenství). Tak jej budeme používat i v sociální politice.

V sociální ochraně se o participaci klientů nejčastěji hovoří ve třech rovinách, a to jako o účasti: (i) na financování sociální politiky (pojistné, částečná úhrada nákladů na poskytnuté služby), (ii) na rozhodování o volbě nejvhodnějších způsobů uspokojování potřeby (u nás např. cestou příspěvku na péči) a (iii) na řízení sociálních institucí, např. účast zaměstnanců na řízení podniku, ve kterém pracují, nebo účast zástupců ve správních radách veřejnoprávních korporací. Obligatorní participace na financování dávek a služeb upravují zákony. Participace na volbě nejvhodnější formy pomoci je zpravidla upravena zákony, ale jsou i případy, kdy je upravena metodikou nebo jinou podobnou formou. Obligatorní participace na řízení je zpravidla výsledkem státní regulace. Jen zřídka se na ní dohodnou zainteresované strany smlouvou.

§ 8 Nástroje realizace sociálního práva

Sociální právo se realizuje v podstatě trojím způsobem:

1) regulací,

2) dávkami a

3) službami.

Regulace státem, jeho orgány, zasahuje do soukromého práva občanů tím, že jim některé činnosti zakazuje či jiné přikazuje. Porušení státem daných regulativních pravidel trestá. Tím stát přenáší některé své povinnosti na občany, např. na zaměstnavatele.

Dávky jsou buď věcné, nebo peněžité. Peněžité dávky jsou buď jednorázové, nebo periodicky poskytované – krátkodobě nebo dlouhodobě, buď jako nárok ze zákona (obligatorní dávky), nebo z úředního rozhodnutí (fakultativní dávky). Obligatorní dávky se poskytují buď systémem sociálního pojištění, na které občan povinně přispívá, nebo systémem sociálního zaopatření, kdy náklady hradí veřejné rozpočty (např. státní sociální podpora). O fakultativních dávkách rozhodují místně a věcně příslušné orgány veřejné správy podle zákonem stanovených pravidel.

Systém sociálního pojištění je buď povinný (nemocenské či důchodové pojištění), nebo nepovinný (např. penzijní spoření). Realizuje se pojistným a dávkovým právním vztahem. Pojistný právní vztah vzniká povinně při splnění podmínek daných zákonem, popř. u pojištění dobrovolného podáním přihlášky. Pojistný vztah vzniká dnem nástupu do zaměstnání nebo dnem zahájení činnosti, na kterou se vztahuje osobní rozsah zákona. Po dobu pojištění je pojištěnec a jeho zaměstnavatel povinen platit pojistné příspěvky. Výjimkou jsou jen náhradní doby stanovené v zákoně, po které se pojistné příspěvky neplatí.

Dávkový vztah vzniká splněním všech podmínek pro vznik nároku na tu kterou dávku. Dávkové právní vztahy jsou tedy vztahy realizační a jsou podmíněny pojistnými vztahy. Obecnou podmínkou pro vznik nároku na dávku je splnění požadované délky doby pojištění, které se pro jednotlivé dávky liší. Podmínkou vzniku dávkového právního vztahu je vedle dostatečně dlouho trvajícího pojistného vztahu vznik příslušné sociální události, definované v zákoně.

Služby poskytuje veřejná správa nebo přispívá na jejich financování oprávněnými nestátními soukromými subjekty. Týkají se zpravidla zaměstnávání (Úřad práce), vzdělání (povinná školní docházka), zdravotní péče, pomoci rodinám a sociální potřebnosti občanů. Služby se poskytují buď povinně ze zákona (tedy ex offo, např. povinná školní docházka), nebo na základě žádosti a uzavření smlouvy mezi poskytovatelem a klientem. Právo poskytovat služby je regulováno státem a nad jeho výkonem stát dohlíží.

15 BEVERIDGE, W. Pillars of Security. Londýn: Allan and Unwin, 1943.

16 Všechny mezinárodní úmluvy, které ČR ratifikovala, jsou publikované v úředních sbírkách (Sb. m. s. a Sb.). Úmluvy o lidských právech jsou dostupné na www.mpsv.cz.

17 TOMEŠ, I. Obory sociální politiky. Praha: Portál, 2012, s. 365.

18 TRÖSTER, P. a kol. Právo sociálního zabezpečení. 6. vyd. Praha: C. H. Beck, 2013.

19 BARR, N. The Economics of the Social Welfare State. London: Weidenfeld and Nicolas, 1990.

20 SCITOVSKY, T. Welfare and Growth. Londýn: Allen and Unwin, 1964.

21 TOMEŠ I. Úvod do teorie a metodologii sociální politiky, Praha: Portál, 2010.

22 Ideovým jádrem evropské koncepce sociální ochrany je křesťanský etický kodex vycházející z Mojžíšova Desatera.

23 Navazoval na ustanovení policejního řádu Ferdinanda I. (1554), který zavedl Domovské právo (viz TOMEŠ, I. Úvod do teorie a metodologii sociální politiky. Praha: Portál, 2010, s. 71.).

24 Nařízení pro Království české z 19. srpna 1785 podle dvorského dekretu ze dne 26. listopadu 1784, jímž byla tato povinnost uložena vrchnosti a od roku 1854 obcím.

25 RÁKOSNÍK, J., TOMEŠ, I., a kol. Sociální stát v Československu. Praha: Auditorium, 2013.

26 Základem středověké soukromoprávní regulace byly (i) městské právo (Koldín, 1579), (ii) živnostenský zákon (1854) a (iii) Všeobecný občanský zákoník (1811). Živnostenský zákon upravoval vztahy mezi živnostníkem a jeho zaměstnanci.

27 PESCHKE, P. Geschichte der deutschen Sozialversicherung. Berlín: Tribune, 1962.

28 MILLER, S. M., REISSMAN, F. Social Class and Social Policy. New York: Basic Books Inc., 1968.

29 TOMEŠ I. Úvod do teorie a metodologii sociální politiky. Praha: Portál, 2010.

30 ILO. Conventions and Recommendations. 1919–1981, Ženeva: ILO, 1981.

31 ČR ratifikovala v roce 2001 (č. 90/2001 Sb.) a ministerstvo název přeložilo do češtiny jako Mezinárodní zákoník sociálního zabezpečení.

32 TOMEŠ I. Úvod do teorie a metodologii sociální politiky. Praha: Portál, 2010.

33 Zákon č. 221/1924 Sb., o pojištění zaměstnanců pro případ nemoci, invalidity a stáří. Blíže viz TOMEŠ, I. Významný milník sociálního pojištění. In: Prof. Tomeš. 10x o sociální politice. Mimořádné číslo Fórum sociální politiky, 2015.

34 Toto pojetí je základem pro koncepci evropského sociálního státu (TITMUS, R. M. Introduction to Social Policy. Londýn: Allen and Unwin, 1974.).

35 Listina základních práv a svobod (zákon č. 2/1993 Sb.) je součástí ústavního pořádku.

36 Byla založena 5. května 1949 tzv. „Londýnskou smlouvou“ (anglicky „Treaty of London“).

37 Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (Rada Evropy, 1950).

38 PALEČEK, M. Základní dokumenty Evropské unie. Ostrava: Poradce, 2005.

39 28 KEYNES, J. M. General Theory of Employment, Interests and Money. London Oxford, 1936.

40 Sir William BEVERIDGE (1879–1963), předseda státní komise dolní komory britského parlamentu, přišel v roce 1942 s návrhem na vytvoření národního pojištění. Své představy vyložil v knize Pillars of Security (1943).

41 Tento posun je patrný zejména po přijetí Amsterdamské smlouvy ES (1997).

42 KOLDINSKÁ, K. Sociální právo. Praha: C. H. Beck, 2007, s. 22.

43 ADAMUS, V. Mezinárodní dokumenty o lidských právech (anglicky i česky). Praha: Linde, 2000.

44 TOMEŠ, I., KOLDINSKÁ, K. Sociální právo Evropské unie. Praha: C. H. Beck, 2003, s. 267.

45 KNAPP, V. Teorie práva, Praha: C. H. Beck, 1995.

46 ROUSSEAU, J. J. O společenské smlouvě. Praha: Právnické knihkupectví a nakladatelství Linhart, 1949.

47 TOMEŠ, I. Obory sociální politiky. Praha: Portál, 2011.

48 MATOUŠEK, O. a kol. Slovník sociální práce. Praha: Portál, 2003.

49 GIDDENS, I. a kol. Třetí cesta: obnovená sociální demokracie. Praha: Mladá fronta, 2001.

50 Prohlášení prezidenta USA F. D. Roosevelta a britského ministerského předsedy W. Churchilla v Londýně 1941 o společném postupu v probíhající válce, základ pro pozdější Deklaraci Spojených národů (Declaration by United Nations), vydanou 1. ledna 1942. První krok k vytvoření OSN (1945).

51 DOLISTA, J. K podpoře důstojnosti člověka v terminálním stadiu. Sociální práce. 2005, roč. 8, č. 3.

52 ARISTOTELÉS. Athénská ústava. Praha: Arista Baset, 2004.

53 Kol. Autorů. Všeobecná encyklopedie v osmi svazcích. 1. vyd. Praha: DIDEROT, 1999.

54 KNAPP, V. Teorie práva. Praha: C. H. Beck, 1995.

55 TOMEŠ, I. Obory sociální politiky. Praha: Portál, 2011.

56 TOMEŠ, I., tamtéž.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sociální právo České republiky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.