Globální oteplování

Realita nebo bublina?

Sborník textů

Luboš Motl, Miroslav Kutílek, Gerhard Gerlich

Jiří Svoboda, Ladislav Kurc, Miroslav Petrisko

Julian Morris, Michael Walker, Fred S. Singer

Václav Klaus, Ján Babčan, Stanislav Mihulka

Dušan Tříska, Ivan Brezina, Ladislav Jakl

Jaroslav Míl, Petr Mach, Marek Loužek

Michal Petřík

Marek Loužek (ed.)

č. 67/2008

Vydává CEP – Centrum pro ekonomiku a politiku

Politických vězňů 10, 110 00 Praha 1

www.cepin.cz

tel. a fax: 222 192 406

e-mail: cep@cepin.cz

Editor: PhDr. Ing. Marek Loužek, Ph.D.

Lektoroval: Prof. Ing. Robert Holman

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první, květen 2008

ISBN 978-80-87806-66-1 epub verze

ISBN 978-80-86547-99-2 tištěná verze

Ekonomika, právo, politika č. 67/2008

Předmluva

Existuje statisticky významné globální oteplování? Pokud ano, jde o přirozený jev, nebo je způsobeno člověkem? Pokud bychom se rozhodli, že mu chceme zabránit, je něco, co s tím člověk vůbec může udělat? Má nás možné mírné zvyšování teplot trápit? To jsou zásadní otázky, na něž odpovídá nový sborník Centra pro ekonomiku a politiku „Globální oteplování – realita, nebo bublina?“

Část A přináší texty z konference „Globální oteplování – fakta a mýty“ z 15. listopadu 2007. Bývalý profesor Harvardovy univerzity Luboš Motl analyzuje nízkou citlivost klimatu vůči oxidu uhličitému a další fyzikální zákonitosti. Profesor pedologie na pražské ČVUT Miroslav Kutílek vyvrací skleníkovou hypotézu. Profesor Technické univerzity Carolo-Wilhelmina v Braunschweigu (SRN) Gerhard Gerlich zpochybňuje příčiny globálních změn klimatu z pohledu teoretického fyzika. „Historický“ klimatolog Jiří Svoboda rozebírá kolísání klimatu v Čechách za uplynulé tisíciletí. Ladislav Kurc a Miroslav Petrisko z Vysoké školy chemicko-technologické kritizují manipulace s radiačním působením oxidu uhličitého. Výkonný ředitel britského International Policy Network Julian Morris vysvětluje, proč klimatická katastrofa nehrozí. Bývalý ředitel Fraserova institutu Michael Walker analyzuje příspěvky svých kolegů do debaty o klimatu.

V části B přinášíme přednášku emeritního profesora Virginské univerzity, bývalého děkana Školy pro environmentální a astronomické vědy na Univerzitě v Miami a zakládajícího ředitele Amerického národního meteorologického ústavu Freda Singera z 10. října 2007, v níž autor argumentuje, že současné globální oteplování je přirozený jev.

V části C uveřejňujeme další zásadní texty k tématu globálního oteplování. Z textů Václava Klause vybíráme jeho projev v OSN z 24. září 2007 a jeho přednášku v Heartland Institutu z 4. března 2008. Dušan Tříska z FSP/CD-F na případu globálního oteplování ukazuje ekonomickou analýzu neekonomických fenoménů. Profesor Přírodovědecké fakulty Univerzity Komenského v Bratislavě Ján Babčan klade otázku, zda je skleníkový efekt dobrodiní, nebo zhouba lidstva. Biolog z Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích Stanislav Mihulka vysvětluje že „správné“ klima není. Prezident Svazu průmyslu a dopravy Jaroslav Míl varuje před politickými závěry prosincové konference OSN na Bali. Ekolog a publicista Ivan Brezina nevidí na změně klimatu nic neobvyklého. Tajemník prezidenta republiky Ladislav Jakl zkoumá různé varianty klimatických změn a politických reakcí na ně. Petr Mach z Centra pro ekonomiku a politiku doporučuje jako řešení klimatických změn přístup laissez faire. Marek Loužek z Centra pro ekonomiku a politiku varuje před hysterií z globálního oteplování. Poradce prezidenta Michal Petřík recenzuje film Al Gora „Nepříjemná pravda“.

Na první pohled se zdá, že téměř vše již bylo řečeno a publikováno, že všechny racionální argumenty již byly uplatněny. Přesto to nestačí. Nevinnost, s níž klimatičtí alarmisté prezentují a ospravedlňují své ambice na ovládnutí lidské společností, je podobně osudovou domýšlivostí jako pokusy o centrální plánování. Věřím, že nový sborník Centra pro ekonomiku a politiku se stane průlomovým počinem.

Václav Klaus
V Praze, 26. března 2008

A. Texty z konference „Globální oteplování – fakta a mýty“ (15. listopadu 2007)

Nízká citlivost klimatu vůči oxidu uhličitému

Luboš Motl

bývalý profesor Harvardovy univerzity

Ve svém příspěvku o přírodovědných základech debaty o změně klimatu rozeberu: klimatické efekty od geologických dob, doby ledové a oxid uhličitý, abecedu skleníkového jevu, reakci mraků a citlivost klimatu, zpomalující se účinek molekul CO_2, jevy v oceánu, vliv sluneční aktivity a kosmických paprsků a dopad na ledovce a ekosystémy včetně zhodnocení dostupných znalostí.

Klima v rozmanitých časových úsecích

Teplota se mění každý den díky střídání dne a noci. Mění se i v průběhu roku díky střídání ročních období. Ovšem i v delších časových úsecích nalezneme řadu přírodních procesů, které více či méně periodicky ovlivňují chování průměrné teploty na Zemi, jakož i dalších, podrobnějších vlastností klimatu. Na mnohé z nich se podíváme. Tak například v úsecích o délce přibližně miliarda let je posouvání kontinentů klíčové pro určení klimatu na tom či onom kontinentu. Pro průměrné klima na Zemi je na škále stamilionů let ještě důležitější postavení Sluneční soustavy v Mléčné dráze tj. v naší Galaxii.

Zrekonstruovaná teplota, zdá se, vykresluje přesně opačnou křivku než galaktické kosmické paprsky. Množství kosmických paprsků kolísá asi o plus minus 50 %, zatímco průměrná teplota osciluje plus minus 2 °C. Je-li kosmických paprsků hodně, průměrná teplota je nižší. Ke konci přednášky uvidíme mechanismus, který je zodpovědný za takovýto zdánlivě překvapivý vliv Galaxie na pozemské klima. Podobné pravidelnosti jsou rozebrány ve slavném článku (Shaviv 2003) a v pracích následujících.

Na obrázku 1 vidíme náčrt naší Galaxie. Sluneční soustava je někde mezi středem a okrajem Galaxie. Dynamika hvězd uvnitř Galaxie je složitá a jednotlivé hvězdy jsou jednou ve spirálním ramenu a jindy zase ne. Slunce také „přebublává“ z jednoho ramena do sousedního. Takový přeskok trvá asi 140 milionů let.

Obrázek 1: Mléčná dráha

Obrázek 2: Geologická rekonstrukce zprůměrovaných globálních teplot za posledních půl miliardy let

Doby ledové a meziledové: vztah mezi teplotou a koncentracemi plynů

Doby ledové a teplé doby meziledové se střídaly nepravidelně a jejich typická délka kolísala mezi 10 000 a 100 000 let. Klasickou teorií vysvětlující, proč se střídají doby ledové a meziledové, je takzvaná Milankovičova teorie. Podle této teorie jsou za výkyvy zodpovědné oscilace v „poruchách“ rotace Země kolem Slunce. Oběžná dráha Země není přesně kruhová, ale je to přesněji řečeno elipsa s jistou výstředností. Zásluhou vlivu dalších kosmických těles však výstřednost této elipsy kolísá. Kromě toho také kolísá úhel mezi osou zemské rotace a rovinou naší oběžné dráhy kolem Slunce.

Milankovič byl první, který navrhl, že kombinace těchto dvou astronomických cyklů a některých dalších stačí k vysvětlení zdánlivě chaotických změn teploty v posledních statisících let. Milankovičova teorie ovšem není fakt a její souhlas s pozorováními není perfektní. Díky tomu se dodnes objevují zcela odlišné alternativní teorie, postavené například na akustických vlnách uvnitř Slunce – viz např. Ehrlich (2007). Diskusi o zajímavých pozorováních teploty a koncentrace různých plynů začneme grafem z Antarktidy zachycujícím posledních 650 000 let.

Na obrázku 3 vidíme rekonstrukci tří veličin ze základny Vostok na Antarktidě. Tyto grafy zkombinoval Thomas Stocker z Univerzity v Bernu, Švýcarsko (viz Petit 1999 pro původní práci odhalující korelaci v posledních 450 000 letech).

Obrázek 3: Koncentrace metanu (nahoře), teplota (uprostřed) a koncentrace oxidu uhličitého (dole) na základně Vostok za posledních 650 000 let

Všechny tyto veličiny se získávají chemickou analýzou bublin v hlubinných vrtech do ledu, viz obrázek 4. Čím postupujeme do větší hloubky, tím se dostáváme do dávnější minulosti (jednotlivé roky se dají zrekonstruovat ve válcovitých tělesech ledu jako dobře oddělené a dobře vymezené vrstvy). Koncentrace plynů se dá zjistit přímo, zatímco teplota se zrekonstruuje z koncentrace zmrzlé těžké vody tj. molekul vody, v nichž je obyčejný vodík nahrazen deutériem (kromě protonu má v jádru atomu i neutron).

Obrázek 4: Práce na vrtech do ledu v oblasti podledovcového jezera Vostok na Antarktidě

Těžká voda je velmi dobrým měřítkem teploty proto, že množství těžkého vodíku, který je schopen se vypařit a dostat se do mraků, je poměrně malé v důsledku jeho hmotnosti. Při vyšší teplotě je ale snazší pro těžší jádra jako třeba deutérium se dostat do vyšších výšek. Důsledkem toho bude relativní koncentrace deutéria v dešti vyšší při vyšší teplotě. A je to právě déšť, který přidává nové vrstvy ledu na Antarktidě. Čím více těžké vody v této vrstvě je, tím vyšší byla teplota.