Crashed

Copyright © K. Bromberg, 2014

Translation © Jaroslava Novotná, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-209-0

ISBN mobi 978-80-7462-231-1

Prolog

Klap. Klap. Klap.

Pronikavá bolest v hlavě rezonuje s nesnesitelnými zvuky útočícími na můj sluch.

Klap. Klap. Klap.

Nepřetržité hučení, bílý šum zarývající se do mozku – a přesto je přízračné ticho. Ticho, až na ty divné rány.

Co to, sakra, je?

Proč je tu takové horko – tak strašné horko, že vidím vzduch chvějící se nad asfaltem – a mně je přitom taková zima?

Kurvafix!

Něco napravo upoutá můj pohled – zkroucený kov, rozervané pneumatiky, cáry plechu – a já nejsem schopen ničeho, jen na to zírám. Becks mě uškrtí, že jsem oddělal káru. Roztrhá mě na cucky, dopadnu jako to moje auto rozházené na trati. Co se, kurva, stalo?

Ten divný pocit dole na páteři.

Zrychlí se mi tep.

Hlavou mi problesknou zmatené představy. Zavřu oči a snažím se zahnat ten dunivý zvuk, to bubnování v mozku. V mozku, který nedokáže polapit chaotický sled myšlenek. Protékají mojí myslí jako písek mezi prsty.

Klap. Klap. Klap.

Otevřu oči a snažím se zjistit, odkud pocházejí ty zatracené zvuky, které jen znásobují bolest…

… pohřbít bolest v rozkoši…

Ta slova se mi mihnou myslí a mě brní hlava, jak se snažím pochopit, co se děje. A najednou ho před sebou uvidím: tmavé vlasy, které by potřebovaly holiče, v ručičkách plastový vrtulník; náplast se Spidermanem kolem ukazováku, který roztáčí setrvačník.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

„Klap,“ řekne neskonale něžným hlasem.

Proč je to tak strašně nahlas? Zpod hustých řas se na mě dívají veliké oči, průzračně zelené duhovky jako ztělesněná nevinnost. Prsty si pohrávají se setrvačníkem, a když se naše pohledy setkají, pohodí hlavou a upřeně si mě prohlíží.

„Ahoj, ty tam,“ řeknu a prostor mezi námi rezonuje ohlušujícím tichem.

Něco není v pořádku.

Něco, sakra, není v pořádku.

Zase ten strach, je tu zpátky.

Strach z neznámého, záblesky vzpomínek.

Dusím se děsem.

Zelené oči se do mě vpíjejí.

Strach pomalu ustupuje, když se pousměje koutkem ukoptěných úst a na tváři se mu udělá dolíček.

„Nesmím mluvit s cizími lidmi,“ řekne a trochu narovná záda, tváří se jako velký kluk, jakým by chtěl být.

„To je správné. To tě naučila maminka?“

Odkud já ho znám?

Jen pokrčí rameny. Důkladně si mě prohlíží a pak se mi znovu zadívá do očí. Lehce cukne víčky, když zaznamená něco za mými zády, ale z nějakého pitomého důvodu z něj nedokážu spustit pohled, nedokážu se přinutit, abych se ohlédl za sebe. A není to jen kvůli tomu, že je to snad nejkouzelnější dítě, jaké jsem kdy viděl… Ne, je to, jako kdyby mě tím pohledem spoutal, a já se tomu nedokážu ubránit.

Na čele mu vyskočí drobná vráska. Sklopí víčka a ukazuje mi další náplast se superhrdinou na velkém šrámu na koleni.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Ticho! Do prdele, ticho! Mám chuť zařvat na démony v mé hlavě. Nemají právo tu být… Nemají právo se rojit kolem toho rozkošného chlapečka, a přesto kolem něj zběsile víří jako na kolotoči. Teď právě bych se měl ve svém voze řítit po závodní dráze. A já se teď chystám vykročit k přeludnému obrazu malého kluka, zatímco bych se měl připravit na sprďáka od Beckse. Když vidím své auto, určitě zaslouženého.

Přesto nedokážu odolat.

Udělám ještě jeden krok, pomalu a rozvážně, tak jak přistupuji k našim klukům na baráku.

Kluci.

Rylee.

Musím ji vidět.

Už nikdy nechci být sám.

Musím ji cítit, znovu se jí dotknout.

Necítím nic než nekonečný chaos. A přesto dělám další krok skrz mlhu k tomu nečekanému paprsku světla.

Buď mojí jiskrou.

„To asi musí bolet, to koleno…“

Nasupeně si odfrkne. Kouzelné dítě. Tváří se tak vážně, pihovatý nosík ohrnutý vzhůru, dívá se na mě, jako by mi něco nedocházelo.

„To jsem rád, že to vím!“

Ten má ale pěkně proříznutou pusu. To se mi líbí. V duchu se usmívám a on se mi znovu koukne přes rameno, už potřetí. Chci se ohlédnout, na co se to kouká, a jeho hlas mě zarazí. „Není ti nic?“

Ech? „Co tím myslíš?“

„Není ti nic?“ zeptá se znovu. „Vypadáš nějak rozbitej.“

„O čem to mluvíš?“ Vykročím k němu. Tváří se vážně a prstem s náplastí otáčí vrtulí své hračky. Klap. Klap. Klap. Začíná mě to rozčilovat.

Znovu mě zamrazí dole v páteři. Obhlížím svoji závodní kombinézu a vidím, že s ní nic není, poplácávám se rukama po těle, abych se ujistil, že jsem v pořádku. „Nic mi není, kámo. Vidíš? Nic se mi nestalo.“ Oddechnu si. Ten hajzlík mě na chvíli vyděsil.

„Blbost,“ řekne a protočí panenky, pak mi ukáže přes rameno. „Hele. Jsi rozbitej.“

Obrátím se, tváří se tak klidně, je to tak matoucí. Ohlédnu se za sebe.

Srdce se mi zastaví.

Zatají se mi dech.

Klap.

Strnu.

Klap.

Zděšeně zamrkám, snažím se rozehnat výjev před sebou. Ale obraz stále prostupuje vazkou mlhou.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Kurva. Ne. Ne. Ne. Ne.

„Vidíš?“ řekne ten andělský hlásek vedle mě. „Já ti to říkal.“

Ne. Ne. Ne. Ne.

Z plic mi konečně vyrazí vzduch. Donutím se polknout. Jako bych měl v krku smirkový papír.

Vím, že je to skutečné – ten chaotický výjev před mýma očima – ale jak je to možné? Jak to, že jsem tady i tam?

Klap. Klap. Klap.

Zkusím se pohnout. Chci se rozběhnout. Upoutat jejich pozornost a říct jim, že jsem tady – že jsem v pořádku – ale nohy neposlouchají příkazy šílejícího mozku.

Ne. Nejsem tam. Jsem přece tady. Vím, že jsem v pořádku – vím, že jsem naživu – protože cítím, jak se mi svírá hruď, když udělám krok, abych se podíval zblízka.

Polije mě hrůza, protože to, co vidím… to prostě není možné…

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Zkoprnělý hrůzou poslouchám vrnění řezáku, když posádka sanitky rozřezává jezdeckou přilbu. V okamžiku, kdy se přilba rozpůlí, mám pocit, že mi exploduje hlava. Svezu se na kolena, bolest je tak šílená, že se zmůžu jen na to, abych zvedl ruce a chytil se za hlavu, aby mi neupadla. Ale musím se dívat. Musím vidět, kdo je v mém voze. Ale nejde to. Bolí to, strašně to bolí.

… jestlipak člověk cítí bolest, když umře…

Trhnu sebou, když ucítím na rameni jeho ruku… ale v okamžiku, kdy se toho místa dotkne, bolest přestane existovat.

„Co to…“ Vím, že se musím podívat. Musím vidět, kdo je v tom autě, ačkoliv pravdu už znám. Úlomky vzpomínek probleskují myslí jako střípky rozbitého zrcadla v tom zaplivaném baru.

Mrazivá hrůza mi prostupuje páteří, svírá mě a rezonuje celým tělem. Nejde to. Nedokážu zvednout zrak. Čeho se bojíš, Donavane? Místo toho otočím hlavu vpravo, dívám se mu do očí a vidím v nich nečekaný klid uprostřed bouře. „To je…? To jsem…?“ zeptám se kluka a dech se mi zadrhne v hrdle, můj hlas je rukojmím úzkosti.

Jenom se dívá – ty křišťálové oči, zasmušilá tvářička, našpulené rtíky, nos pokropený pihami – a pak mi stiskne rameno. „Co myslíš?“

Nejradši bych s ním zatřásl a dostal z něj odpověď, ale vím, že to neudělám. Nemůžu. Stojí vedle mě uprostřed té neskutečné vřavy a já nikdy necítil takový mír a zároveň tak děsný strach.

Odtrhnu oči od jeho vážné tváře a znovu pohlédnu na scénu před sebou. Jako bych se ocitl v kaleidoskopu rozpolcených obrázků. Zahlédnu tvář na nosítkách. Do hajzlu, vždyť to je moje tvář.

Srdce mi vynechá. Zastaví se. Umírá.

Spiderman.

Sinavá pleť. Zavřená víčka jsou napuchlá, tvář samá modřina. Bledé bezvládné rty.

Batman.

Konec, život vyprchává, a přesto se má duše drží ze všech sil.

Superman.

„Ne!“ vykřiknu. Hrudí mi projede bolest, ale hlas mi selže a z úst vychází jen chroptění. Nikdo mě neslyší. Nikdo na můj křik nereaguje – ani mé vlastní tělo, ani lékaři kolem něj.

Ironman.

Vidím, jak se tělo na nosítkách – moje tělo – trhaně pohybuje, když si na ně kdosi klekne a začne mi stlačovat hrudník. Kolem krku mi dají límec. Nadzvednou víčka a zkontrolují zornice.

Klap.

Starostlivé tváře. Malomyslné výrazy. Rutinní pohyby.

Klap.

„Ne!“ křičím znovu a panika už zachvátila všechny buňky mého těla. „Ne! Já jsem tady! Jsem ještě tady! Nic se mnou není.“

Klap.

Slzy na tvářích. V očích poslední zbytky zmírající naděje.

Život ze mě vyprchává.

Dívám se na ruku bezvládně se houpající pod nosítky – jediná kapka krve pomalu putuje k bříšku prstu a při dalším prudkém stlačení hrudníku se odlepí a dopadne na zem. Zaměřím se na rudou stužku krve, nedokážu zvednout zrak zpátky ke své tváři. To bych nevydržel.

Nemůžu stát a dívat se, jak ze mě prchá život. Strach, který se mi vkrádá do srdce, je nesnesitelný – dosud nepoznaný pocit, který se po kapkách trousí do mého podvědomí, chlad, který se vsakuje do mé duše.

„Pomoz mi!“ Obrátím se k chlapečkovi, tak důvěrně známému a přece cizímu. „Prosím,“ žadoním úpěnlivě a vkládám do své prosby všechen svůj život. „Ještě nejsem připravený…“ nedokážu dokončit větu. Kdybych to udělal, pak bych se smířil s tím, co se odehrává na nosítkách přede mnou – a byl bych srozuměn s tím, proč tu vedle mě stojí.

„Ne?“ zeptá se. Jediné slovo, ale teď je nejdůležitějším slovem v mém mizerném životě. Zírám na něj, uhranutý tím, co vidím v těch hlubokých očích – porozumění, přijetí, uznání – a jakkoliv se mi nechce opustit ten slastný pocit, když ho vidím, neznám jednodušší odpověď na jeho otázku – zda zvolím život, nebo smrt.

A přesto, rozhodnutí žít – vrátit se zpátky a dokázat, že si, kurva, zasloužím, abych žil – znamená, že budu muset opustit tu andělskou tvářičku a vzdát se pokoje, který jeho přítomnost přináší mé trýzněné duši.

„Uvidím tě ještě?“ Nejsem si jist, kde se ve mně ta otázka vzala, ale odněkud se vynořila, dřív než ji dokážu zadržet. Se zatajeným dechem čekám na odpověď. Ano, nebo ne.

Nakloní hlavu na stranu a ušklíbne se. „Pokud je to v kartách.“

V čích kartách, sakra? Mám chuť na něj zařvat. Božích? Ďáblových? Mých? Čí jsou ty zatracený karty? Ale jenom hlesnu: „V kartách?“

„Jo,“ trochu potřese hlavou. Kouká na vrtulníček v ruce a zase na mě.

Klap. Klap. Klap.

Teď zvuk zesílí, všechny okolní hlasy v něm zanikají, a já přesto pořád ještě slyším jeho dech. Stále slyším bušení srdce v ušních bubíncích. Klidný dech z jeho dětských úst, který obklopí mé tělo jako tichý šepot, když mi položí ruku na rameno.

Najednou vidím vrtulník, Letecká záchranná služba, objeví se v mém zorném poli. Slyším pravidelný zvuk rotorů – klap, klap, klap. Vozík s nosítky se posune vpřed, míří k vrtulníku.

„Tak co, jdeš, nebo ne?“ zeptá se mě.

Namáhavě polknu a ohlédnu se na něj. Kývnu, trochu rezignovaně. „Jo…“ Sotva šeptám, jazyk mi ztěžkl strachem z neznámého.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

„Hej,“ řekne a moje oči se znovu obrátí k tomu neskonale krásnému obličejíku. Mávne rukou k tomu shonu za mnou. „Hele! Tví superhrdinové přeci jen přišli.“

Rychle se obrátím, srdce až v krku, v hlavě úplný zmatek. Napřed to nevidím, pilot je ke mně zády a pomáhá naložit moje nosítka, ale když se obrátí a vyskočí na sedadlo pilota, přímo mě to uhodí do očí.

Srdce se mi zastaví.

A znovu se rozběhne.

Duši zaplaví úleva.

Pilot má pomalovanou helmu.

Červeně.

S černými pruhy.

Přímo přede mnou se skví Spidermanův poznávací znak.

Kluk ve mně se zaraduje. Dospělý muž vydechne úlevou.

Obrátím se, abych se s kloučkem rozloučil, ale nikde ho nevidím. Jak to mohl, sakra, vědět, o těch superhrdinech? Rozhlížím se kolem sebe – chtěl bych znát odpověď – ale je pryč.

Jsem úplně sám.

Zbývá jen útěcha těch, na jejichž příchod jsem čekal celý život.

Superhrdinové konečně přišli.

Kapitola 1

Pozvolna se mě zmocňuje ochromující hrůza. Nedokážu se pohnout, nedokážu myslet, nedokážu odtrhnout oči od skrumáže vozů na trati. Kdybych se podívala jinam, pak by to všechno bylo doopravdy. Vrtulník nad mou hlavou by skutečně odvážel rozmlácené tělo muže, kterého miluji.

Muže, kterého potřebuji.

Muže, o kterého nesmím přijít.

Zavřu oči a naslouchám, ale nic neslyším. Jen dunění vlastního dechu v uších. A černou tmou, kterou mám před očima – a ve svém srdci – jako střepy probleskují útržky vzpomínek. V duchu vidím Maxe a hned zase Coltona, jejich tváře se prolínají. Vzpomínky, které uhasí naději, ke které se upínám jako k záchrannému lanu. Naději, která se na chvíli rozhoří a pak pomalu hasne jako černá tma dusící světlo v mé duši.

Závodím tě, Ryles. Jeho hlas, tak silný a sebejistý, mi vytane na mysli a pak se rozplyne, mihne se pamětí jako páska dálnopisu.

Mé útroby svírá křeč. Co bych dala za slzy, kterými bych se mohla zalykat, které by uhasily ten mučivý oheň, ale nic se neděje, jen olovo propadající mou duší jako závaží a sráží mě k zemi.

S námahou se nadechnu, zkouším ošálit mysl a namluvit jí, že těch předchozích dvaadvacet minut se vůbec neudálo. Že ten vůz vůbec neudělal přemet a neobrátil se několikrát kolem své osy v oblacích černého kouře. Že záchranáři nemuseli rozřezávat kov karoserie, aby pak s vážnou tváří mohli vyprostit Coltonovo nehybné tělo.

Nejradši bych přetočila hodinky zpátky a vrátila se do hotelového pokoje, kde jsme leželi v objetí, kde jsme byli spojeni jeden s druhým – jedno jestli oděni dostatečně nebo nedostatečně. Ale hrůzný pohled na zničené auto mi to nedovolí. Vzpomínky zanechaly v mé paměti trvalé jizvy a podruhé už nemůžu doufat, že z toho vyjdu bez šrámů.

„Ry, nevypadá to se mnou moc dobře.“ Do mysli se mi vkrádají Maxova slova, ale hlas patří Coltonovi. To Colton mě připravuje na to, co přijde. Čím už jsem si jednou prošla.

Ach bože. Prosím ne. Prosím ne.

Srdce se mi svírá bolestí.

Mé odhodlání slábne.

Před očima mi plují zpomalené výjevy.

„Rylee, potřebuji, aby ses soustředila. Dívej se na mě!“ Znovu Maxova slova. Pomalu se hroutím, mé tělo se bortí tak jako moje naděje, ale pak mě uchopí čísi paže a zatřesou mnou.

„Podívej se na mě!“ Ne, to není Max. To není Colton. Je to Becks. Seberu zbytky sil, abych se dokázala soustředit, a pohlédnu mu do očí – modré studánky s tmavým kroužkem. Vidím v nich strach. „Musíme teď do nemocnice, chápeš?“ Jeho hlas je mírný a přitom důrazný. Asi si myslí, že když se mnou bude mluvit jako s dítětem, neroztříštím se na milion kousků, na které je už stejně rozbitá moje duše.

Mlčím, nedokážu polknout písek v krku a on mnou znovu zatřepe. Přišla jsem o všechny emoce, zůstal jen strach. Přikývnu, ale žádný další pohyb neudělám. Kolem nás jsou na tribunách desítky tisíc lidí a nikdo nevydá ani hlásku. Nespouštějí zrak z odklízecí čety a z trosek, které na dráze zbyly po té spoustě vozů.

Napínám uši, abych uslyšela nějaký zvuk. Jakoukoliv známku života. Nic než absolutní ticho.

Cítím kolem ramenou Becksovu paži, je mi oporou, vede mě pryč od věže v depu, dolů po schodech k otevřeným dveřím a čekající dodávce. Jemně mě postrkuje do zad, jako dítě.

Beckett se vsouká vedle mě na zadní sedadlo a vrazí mi do rukou moji kabelku a mobil. Zapne si pás a řekne: „Jeďte.“

Dodávka vyrazí na plný plyn vpřed, hází to se mnou, když projíždí přes centrální plochu závodního okruhu. Dívám se ven, nevidím nic než vozy závodu Indy stojící po celé trati, naprosto nehybné. Pestrobarevné náhrobky na tichém asfaltovém hřbitově.

„Crash, crash, burn…“ zazní z reproduktoru melodie do smrtelného ticha a pronikne do mé otupělé mysli.

„Vypněte to!“ zařvu, v panice zatínám pěsti a skřípu zuby, neboť se slovy písně znovu vyplouvá na povrch realita, kterou se neúspěšně snažím zablokovat.

Začínám hysterčit.

„Zander,“ zašeptám. „Zander je na úterý objednaný k zubaři. Ricky potřebuje nové kopačky. Aidenovi ve čtvrtek začíná výuka a Jax to nenapsal do kalendáře.“

Zvednu hlavu a vidím, jak na mě Beckett zírá. Na kraji zorného pole zaznamenám pár dalších členů týmu, kteří sedí za námi, ale nevím, jak se tam dostali.

Všechno to vybublává na povrch.

„Beckette, potřebuju mobil. Dane určitě zapomene a Zander fakt musí k tomu zubaři. A Scooter nik –“

„Rylee,“ řekne vyrovnaným hlasem, ale já jen třesu hlavou.

„Ne!“ křičím. „Ne! Potřebuju telefon. Kde mám telefon?“ Začnu si rozepínat pás, jsem tak bez sebe, že si neuvědomuji, že držím mobil v ruce. Snažím se za jízdy prodrat k posuvným dveřím dodávky. Beckett má co dělat, aby mě udržel a zabránil mi ty dveře otevřít.

Všechno to překypí.

„Nech mě!“ peru se s ním. Mlátím sebou a snažím se mu vytrhnout, ale nakonec mě zpacifikuje.

„Rylee,“ řekne znovu a jeho zdrcený hlas dokonale odpovídá stavu mého srdce, a to mi vezme vítr z plachet.

Zhroutím se na sedadlo, ale Beckett mě pořád drží, oba namáhavě oddechujeme. Vezme mě za ruku a pevně ji stiskne, jediný projev zoufalství v jeho stoické tváři, ale já nemám sílu jeho stisk opětovat.

Svět venku ubíhá jak rozmazaná skvrna, ale ten můj se zastavil. Zůstal ležet tam někde na nosítkách.

„Já ho miluju, Beckette,“ zašeptám nakonec.

Žene mě strach…

„Já vím.“ Trhaně vzdychne a přitiskne rty na mé rameno. „To já taky.“

… stravuje mě zoufalství…

„Nemůžu o něj přijít.“ Šeptám ta slova skoro neslyšně, jako bych to mohla jejich vyslovením přivolat.

… řítím se do neznáma.

„To já taky ne.“

***

Svist elektrických dveří mě ochromí. Zůstanu stát jako přimrazená. Ten zvuk. Hlavou se mi mihnou děsivé vzpomínky; andělská běloba chodeb ve mně vyvolává spoustu představ, jen ne klid a mír. Vlastně si vzpomínám jen na ubíhající pás zářivek na stropě, když jsem se na nemocničním vozíku řítila chodbou – lékařský žargon, slova, která si lékaři rychle vyměňovali, nesouvislá změť myšlenek, a celou dobu mé srdce prosilo o Maxe, o mé dítě, o naději.

„Ry?“ Beckettův hlas mě vytrhne z paniky, která mi svírá hrdlo, ze vzpomínek, které mě doslova dusí. „Můžeš jít dál?“

Ten mírný tón mi zní jako léčivý balzám. Když slyším Beckettův útěšný hlas, nechce se mi nic než plakat. Dusím se slzami, oči mě pálí, a přesto slzy nevytrysknou.

Naberu dech a donutím své nohy k pohybu. Beckett mě vezme kolem pasu a pomůže mi s prvním krokem.

V hlavě se mi mihne vzpomínka na lékaře. Jeho tvář bez výrazu. Bez emocí. Vrtí hlavou sem a tam. Omluvné oči. Výraz prohry. Vzpomínám, jak jsem chtěla zavřít oči a taky se někam vytratit. Zmizet navždy. „Je mi líto,“ slova opouštějící jeho rty.

Ne. Ne. Ne. Znovu už ta slova nemůžu slyšet. Nedokážu poslouchat, jak mi někdo říká, že jsem přišla o Coltona, zrovna teď, když jsme našli jeden druhého.

Nechávám hlavu sklopenou. Počítám laminátové čtverce na podlaze, zatímco mě Becks vede k čekárně. Myslím, že na mě mluví. Nebo na sestru? Nejsem si jistá, protože se nedokážu soustředit na nic než na to, jak zaplašit vzpomínky. Zahnat zoufalství, aby jeho místo mohl obsadit alespoň střípek naděje.

Sednu si na židli vedle Becketta a beze slova se dívám na neustále vibrující telefon v ruce. Je tam nekonečně moc zpráv a nepřijatých hovorů od Haddie, a já na ně v žádném případě nedokážu odpovědět, i když vím, že umírá strachy. Je to moc věcí najednou, myslet na ně pro mě znamená nepřekonatelné úsilí.

Slyším vrzání bot na linoleu, někdo si sedá za námi, ale soustředím se na dětskou knihu na stolku před sebou. Úžasný Spiderman. Toulám se myšlenkami kdovíkde, snažím se soustředit. Měl Colton strach? Věděl, co se děje? Jestlipak vyslovil to své zaklínadlo, o kterém vyprávěl Zanderovi?

Při té vzpomínce se div nezhroutím, a přesto slzy nepřicházejí.

Koutkem oka vidím chirurgické gumové boty. Slyším, jak někdo oslovil Becketta.

„Na operačním sále potřebují vědět, jak došlo k nárazu, chtěli by znát přesný sled událostí. Zkoušeli jsme to chytit v televizi, ale ABC to přestala vysílat.“ Ne, ne, ne. Slyším ta slova, jak se odrážejí v mé hlavě jako ozvěna, a přesto mě to ticho drtí. „Vy to prý budete vědět nejlépe.“

Beckett vedle neklidně poposedne. Jeho hlas je sevřený pohnutím, až musím zarýt nehty do stehen. Odkašle si. „Vůz se převrátil a narazil do svodidla… myslím. Počkejte, musím si to představit.“ Dá si hlavu do dlaní, tře si palci spánky a hlasitě funí, jak přemýšlí. „Jo. Vůz byl vzhůru nohama. Spoilerem narazil do horní části svodidla, předek byl u země. Střední část proti betonové bariéře. Části vozu se odtrhly od kokpitu.“

V uších mi stále zní, jak tribuny s tisícovkami diváků zahučely zděšením.

„Už něco víte?“ zeptá se Beckett sestry.

Skřípění kovu drceného obrovskou silou.

„Zatím vám nemůžu nic říct. Ještě je brzo a teprve zjišťujeme rozsah…“

„A přežije…“

„Jakmile to půjde, budeme vás informovat.“

Pach spálené gumy a rozlitého oleje.

Boty na linoleu znovu zavržou. Mumlání hlasů. Beckett si vzdychne a promne si obličej, pak mě rozechvěle vezme za ruku, jejíž nehty zatínám do stehna, a podrží ji ve své dlani.

Osamocená pneumatika kutálející se po trávě, narážející do vnitřního svodidla.

Prosím, dej mi znamení, žadoním tiše. Něco. Cokoliv. Nějakou maličkost, která mi poví, že se můžu ještě držet naděje, která mi proklouzává skrz prsty.

Od sterilních stěn čekárny se odráží zvonění mobilů. Znovu a znovu. Tak jako pípání životně důležitých přístrojů, které sem zaléhá. Pokaždé, když se přístroje odmlčí, zmlkne i maličká část mě.

Slyším, jak Becks zadrží dech a pak ze sebe vydá přiškrcený vzlyk, který mě zasáhne jako hurikán, rozcupuje papírový pytlík, ve kterém uchovávám své odhodlání a víru. A jakkoliv se snaží zadržet nápor slzí, nedaří se mu to. Slzy žalu se mu v tichosti řinou po tvářích a já umírám smutkem nad tím, že ten muž, který mi byl dosud takovou oporou, se hroutí před mýma očima. Pevně svírám víčka a umiňuji si, že už kvůli Beckettovi musím být silná, ale stále slyším jeho slova z minulé noci.

Nevěřícně zavrtím hlavou. „Je mi to tak líto,“ zašeptám. „Je mi to tak strašně moc líto. Je to všechno moje vina.“

Beckett na chvíli svěsí hlavu a pak si dlaněmi otře oči. Když vidím to gesto – utírá si slzy jako zahanbené dítě – píchne mě u srdce ještě bolestněji.

Zmocňuje se mě panika, když si pomyslím, že právě já jsem důvod, proč je Colton tady. To já ho od sebe odháněla, nevěřila mu – kvůli mně byl tu noc před závodem tak unavený – a to všechno proto, že jsem byla tak umíněná. „To jsem mu udělala já.“ Cítím strašnou bolest, když vyslovím ta slova. Rvou mi duši na kusy.

Beckett zvedne zarudlé oči. „O čem to mluvíš?“ Zkoumavě si mě prohlíží modrýma očima.

„Všechno to…“ Lítostí se div nezalknu. „Prostě jsem mu popletla hlavu a ty jsi říkal, že jestli se něco stane, bude to kvůli mně –“

„Ryl –“

„Pohádali jsme se a já od něj utekla a nechala jsem ho tam a pak jsme byli hrozně dlouho vzhůru, a když si ráno sednul do auta, tak byl strašně unavený a –“

„Rylee!“ okřikne mě drsně a já konečně zmlknu. Jen třesu hlavou, oči mě pálí, nedokážu se ovládat. „To není tvoje vina.“

Trhnu sebou, když mě vezme kolem ramenou a přitiskne mě k sobě. Svírám prsty látku kombinézy na jeho hrudi, cítím tu hrubou texturu na tváři.

„Byla to bouračka. Neviděl, do čeho jede. To je závod. Není to tvoje vina.“ Jeho hlas naráží na hlušinu. Drží mě v náruči, cítím, jak mě jeho paže svírají, a děsím se klaustrofobie, těch jejích dusivých pařátů.

Prudce vstanu, potřebuji pohyb, na chvíli zaplašit nejistotu, která pustoší moji duši. Chodím sem a tam čekárnou, až na konec místnosti a zase zpátky. Když přecházím podruhé, z křesílka v koutě vyskočí chlapeček a zvedne ze země pastelku. Světélka na jeho botách červeně zablikají a upoutají moji pozornost. Přimhouřím oči a zaostřím. Vidím obrácený trojúhelník s písmenem S uprostřed.

Superman.

To jméno rozčeří mé podvědomí. Obracím pozornost k televizi, kdosi přepnul kanály. Slyším Coltonovo jméno a prudce zadržím dech, bojím se podívat a zároveň to chci vidět.

Všichni v čekárně vstanou jako jeden muž a přesunou se k obrazovce. Hradba červených kombinéz, tváře sevřené úzkostí, všichni se soustředí na obrazovku. Hlasatel oznamuje, že došlo k havárii, která přerušila závody na více než hodinu. Objeví se záběr na oblak kouře a auta, která se v plné rychlosti snaží navzájem vyhnout. Kamera zabírá trať z jiného úhlu, než jsme stáli my. Když se v zatáčce objeví Coltonův vůz, záběr náhle končí. Všichni kolem obrazovky svěsí ramena a členové týmu teď vědí, že to, na co tak netrpělivě čekají, ve vysílání neukážou. Reportáž končí komentářem, že Colton je v péči lékařů v nemocnici Bayfront.

Vidím Coltonovo bezvládné tělo na nosítkách a v tu chvíli mám před očima Maxe. Podobnost obou okamžiků mi bere dech, bolest bez konce.

Obrátím se a vidím, že do čekárny vešli Westinovi. Coltonova matka, jindy tak elegantní a sebejistá, je bledá a strhaná. Vytřeštěně na ně hledím, v krku mám knedlík. Andy ji lehce podpírá, vede ji k židli a pomáhá jí usednout, Quinlan ji drží za druhou ruku.

Beckett je vmžiku u nich a rychle obejme nejprve Dorotheu a pak Quinlan, a to rychlé a horoucí objetí hovoří za vše. Pak se dlouze objímá s Andym a je to zoufalý pohled, až srdce usedá. Zaslechnu tlumený vzlyk a div se z toho nezhroutím.

Sleduji celou tu scénu a před mýma očima se odvíjejí vzpomínky na Maxův pohřeb. Růžová rakvička na velké černé rakvi v záplavě rudých růží, v duchu se mi vybaví slova, která už nikdy nechci slyšet znovu: popel popelu, prach prachu. Nutí mě vzpomenout na prázdná, zdvořilá objetí, která neskýtají žádnou útěchu. Objetí, která vás zanechají hluboce rozcitlivělé, rozbolavělé až na dřeň.

Začnu znovu přecházet sem a tam po čekárně, slyším, jak kdosi zabručí: „Kdy budou ty zprávy aktualizovat?“ Tváře obvykle tak energické a plné síly teď brázdí hluboké vrásky úzkosti. A když se mé nohy zastaví, dívám se do očí Andyho a Dorothey.

Jen na sebe zíráme, naše tváře odrážejí bolest toho druhého, až ke mně Dorothea vztáhne třesoucí se dlaň. „Nevím, co bych… je mi to tak líto…“ vyklouzne mi z úst a jen těžce potřesu hlavou.

„My víme, zlatíčko,“ řekne a přivine mě k hrudi, obě se držíme navzájem. „My víme.“

„On je silný,“ řekne jen Andy a hladí mě po zádech ve snaze mě utěšit. Ale tohle – objímat jeho rodiče, všechno to vzájemné utěšování, uslzené tváře a dušené vzlyky – všechno je tak příliš skutečné. Má naděje, že je to opravdu jen zlý sen, se rozplývá.

Klopýtavě couvám a snažím se na něco zaměřit svůj zrak, na cokoliv, abych měla pocit, že nic nekončí.

Ale pořád vidím Coltonovu tvář. Výraz naprosté jistoty, když stál uprostřed předstartovního shonu obklopen svým týmem – stejnými chlapy, kteří tu teď sedí kolem mě, hlavy v dlaních, rty pevně sevřené, oči zavřené v modlitbě – a když se vyznal ze svých citů. Nesmím na to myslet, musím dýchat, ta bolest mi snad roztrhne hruď.

Znovu obrátím oči k televizní obrazovce. Něco mi našeptává, abych se tam znovu podívala. Upoutávka na nový film s Batmanem. Znovu se ve mně probudí naděje a pomyslím na uplynulou hodinu.

Kniha o Spidermanovi na stolku. Boty se Supermanem. Film s Batmanem. Nejspíš je to jen zvláštní souhra náhod – vidět tři ze čtyř superhrdinů je skutečně jen shoda okolností. Snažím se namluvit sama sobě, že musím vidět i toho čtvrtého, mám-li věřit tomu, že to není náhoda. Že musím vidět Ironmana, aby se kruh uzavřel: to bude znamení, že Colton se z toho dostane.

Že se ke mně vrátí.

Začnu prohledávat své okolí, očima těkám po čekárně a na prsou mě hřeje naděje. Kdybych tak dokázala najít poslední znamení. Ruce se mi třesou; hluboko pod povrchem cítím optimismus, bojím se zvednout hlavu.

Z chodby se ozývají nějaké zvuky a ten hluk – ten hlas – mě rozruší na nejvyšší míru.

Jsem připravena vybuchnout.

Blonďatá hlava a dlouhé nohy provlají dveřmi a mně je jedno, jestli její tvář vypadá stejně zničeně a usouženě jako ta moje. Všechna ta muka, všechna ta nahromaděná bolest v mém srdci se vzedme, jako když natáhnete gumu v praku.

Nebo jako když udeří blesk.

Vmžiku jsem na druhé straně místnosti a všechny hlavy sebou trhnou, když zuřivě zavrčím: „Vypadni!“ Zaječím rozvášněná na nejvyšší míru a jediné, co cítím, je absolutní zmatek. Tawny pohodí hlavou, šlehne po mně vylekanýma očima a její přifouknuté rty ustrnou v dokonalém oválu písmena O. „Vypadni, ty svině –“

Vzduch kolem mě znehybní. Zezadu mě sevře Beckettova mocná paže a pevně si mě přitiskne na hruď. „Pusť!“ Snažím se mu vykroutit, ale svírá mě ještě pevněji.

„Pusť mě!“

„Nech toho, Ry!“ zavrčí a vleče mě pryč, jeho rezervovaný, ale pevný hlas mě udeří do uší. „Šetři silami, Colton tě bude potřebovat. Teď musíš být silná.“ Jeho stisk je jako ze železa a na tváři cítím jeho horký dech. „Ona za to nestojí, jasný?“ Přestanu se prát.

Nenacházím slov – myslím, že nejsem schopná tohle pochopit – a tak jen kývnu a usilovně se soustředím na jediné místo na podlaze před sebou a ne na ty dlouhé nohy vpravo.

„Dobrý?“ ujistí se Beckett a pomalu mě pustí, stoupne si přede mě a donutí mě, abych se mu podívala do očí, aby se přesvědčil, že dodržím slovo.

Začínám se třást, lomcuje mnou vztek, lítost, nervy na pochodu.

Namáhavě dýchám, až mě bolí na plicích. Je to jediný projev toho, jaký boj se ve mně odehrává, když pohlédnu do Beckettových očí překypujících laskavostí a soucitem. Vím, jak má Coltona rád, děsí se neznámého stejně jako já, a přitom v sobě najde dost síly, aby tu o mě pečoval. Je mi hrozně, a tak jen toporně kývnu. Napodobí mé gesto, pak se obrátí a postaví se tak, abych na Tawny neviděla.

„Becksi…“ zakňourá a už jen ten její hlas znovu rozbouří mé obnažené nervy.

„Ani slovo, Tawny!“ Beckettův hlas je hluboký a obezřetný, slyšitelný jen pro nás tři, přestože naši konfrontaci sledují četné páry očí. Vidím Andyho, jak se zvedl ze židle na druhém konci čekárny a snaží se zjistit, o co jde. „Nechám tě tu z jediného důvodu… Wood bude potřebovat každého, jestli…“ řekne a div se nezalkne, „až se z toho dostane… a to včetně tebe, i když právě teď je pro tebe výraz přítel dost nepřípadný, po tom, co jsi s ním sehrála ten kousek.“

Becksova slova mě překvapují. Slyším nedefinovatelný zvuk, který se jí vydere z hrdla, a potom ticho… Slyším, jak začíná brečet. Tiché, lítostivé vzlyky, které mě vytočí na nejvyšší míru, ačkoliv mě Beckett pevně drží.

„Ne!“ zaječím a snažím se Becketta odstrčit. „Ty pro něj nebudeš brečet! Nebudeš brečet pro muže, kterého ses snažila zmanipulovat!“ Zezadu mě stále svírají ty paže a brání mi, abych se vrhla vpřed a dala jí pěstí, ale je mi to jedno. „Vypadni!“ řvu, hlas se mi třese, zatímco mě Becks vleče pryč od jejího vyjeveného obličeje. „Ne!“ zmítám se a snažím se vymanit z jeho sevření. „Pusť mě!“

„Pš, pš!“ slyším Andyho hlas. Cítím, jak mě Andyho paže pevně objímají, snaží se mě ukonejšit a ovládnout zároveň. A jediné, na co se dokážu soustředit, je, že potřebuji zastávku v depu. Potřebuji najít Coltona. Potřebuji se ho dotknout, vidět ho, abych utišila tu šílenou vřavu, která se odehrává v mé hlavě.

Ale nejde to.

Je někde blízko, můj drsný rebel, jenž nedokáže opustit narušeného kluka v sobě. Muž, který se právě začínal uzdravovat, je teď rozbitý na kusy a mě ničí, že nejsem schopna ho opravit. Že slova povzbuzení a trpělivosti nedokážou opravit nehybné a nereagující tělo, které naložili na nosítka a rychle odvezli někam mezi zdi nemocnice – tak blízko, a přesto tak strašně daleko ode mě. Že se musí spoléhat na cizí lidi, kteří ho opraví a uzdraví. Cizí lidé, kteří nemají potuchy o neviditelné jizvě dosud skryté pod povrchem.

Natahují se ke mně další ruce, dotýkají se mě a utěšují mě, Dorotheiny a Quinlaniny ruce, ale nejsou to ruce, po kterých toužím. Nejsou to Coltonovy ruce.

A pak mě zasáhne hrůzná myšlenka. Pokaždé, když je Colton nablízku, cítím zvláštní rozechvění – ty vibrace, které mi říkají, že je v dosahu – ale teď nic necítím. Vím, že je fyzicky blízko, ale jeho jiskra tu není.

Buď mojí jiskrou, Ry. Slyším jeho hlas, vybavím si tu vzpomínku na jeho dech na své kůži… ale necítím ho.

„Nemůžu!“ vykřiknu. „Jak mám být tvojí jiskrou, když necítím tu tvoji. Ty nesmíš zhasnout.“ Je mi fuk, že jsem v místnosti plné lidí, že mě někdo obrátil a vrhl do Dorotheiny náruče, protože ten jediný, který mě má slyšet, mě neslyší. A to vědomí mě vede k zoufalství stravujícímu každou část mého těla, která dosud ještě není odumřelá strachy. Sevřu zezadu Dorotheino sako a držím se jí, zatímco prosím o jejího syna. „Neopovažuj se mi umřít, Coltone! Já tě potřebuju, sakra!“ křičím do sterilního ticha čekárny. „Potřebuji tě tak moc, že bez tebe umřu, přímo tady!“ Hlas se mi zlomí stejně jako mé srdce, a i když je Dorotheina náruč, Quinlanin tichý šepot a Andyho tichá odpověď jistá úleva, dál už to prostě nezvládnu.

Odstrčím je a chvíli na ně upřu pohled, pak se vypotácím na chodbu. Vím, že ztrácím nervy. Jsem tak otupělá, tak vyprázdněná, že už ani nemám energii, abych odporovala Beckettovi a znovu v sobě našla nenávist k Tawny. Jestliže je to má vina, že je Colton tady, pak i ona má rozhodně svůj podíl viny.

Zahnu za roh a zamířím k záchodům, musím se nutit k chůzi. Opírám se o zeď, abych neupadla, a musím si připomínat, abych dýchala, dávala jednu nohu před druhou, ale je to skoro nemožné, když se nedokážu soustředit na nic jiného než na to, že muž, kterého miluji, bojuje o život a já s tím nedokážu absolutně nic dělat. Cítím jen bezvýchodnost a bezmoc.

Uvnitř umírám.

Mé tápající ruce nahmatají kliku, vpotácím se do nejbližší kabinky a vítám to ticho prázdných toalet, které mě chrání před světem. Rozepnu si šortky, a když si je stáhnu přes boky, oči mi padnou na šachovnicový vzor kalhotek. Mé tělo už nechce existovat, chce se svézt na podlahu a utonout v zapomnění, ale nejde to. Místo toho se držím poutek pásku na šortkách, které mi stále visí na bocích. Nemůžu popadnout dech. Lapám po vzduchu a točí se mi hlava, a tak se opřu rukama o stěnu, ale nic nepomáhá a panika udeří plnou silou.

Na to vem jed, že si pro tu šachovnicovou vlajku dojedu.

S bolestí i štěstím vzpomínám na jeho hlas. Nechám ho znít v mé hlavě jako lepidlo, kterým zase můžu slepit své já. Rozechvěle se nadechuji a snažím se podržet si ten hlas ve své paměti – ten jeho neskutečný úsměv a světélkující oči – když mě políbil naposledy. Dotknu se prsty rtů, tolik toužím po jeho doteku, tolik se bojím neznámého, které tíží mé srdce.

„Rylee?“ Ten hlas mě vytrhne z myšlenek a já se znovu vrátím do přítomnosti. Ať vypadne, ať jde pryč, ať mě nechá samotnou se vzpomínkami na jeho teplou kůži, na chuť jeho polibků, na jeho doteky, tak majetnické. „Rylee?“

Na dveře kabinky někdo zaklepe. „Hmm?“ vypravím ze sebe, pořád ještě nemůžu popadnout dech.

„To jsem já, Quin.“ Její hlas je tichý a rozkolísaný a bolí to, když slyším, jak je zlomený. „Ry, prosím tě, pojď ven…“

Zvednu ruku a odemknu dveře. Ona do nich strčí a tak zvláštně se na mě dívá, tvář má flekatou od pláče a rozmazaná řasenka té spoušti nepřidá. Nakrabatí rty a začne se smát. A ten smích skoro hraničí s hysterií, odráží se od vykachlíkovaných stěn kolem nás, není v něm nic než zoufalství a strach. Ukáže na moje kraťasy stažené na půl žerdi a kostkované kalhotky a pořád se směje, slzy jí stékají po tvářích a podivně kontrastují se zvuky, které jí vycházejí z úst.

Začnu se smát s ní. Nic jiného mi nezbývá. Slzy nepřicházejí, strach neustupuje a naděje se jen chabě zatřepetá při prvních zvucích smíchu, které vyjdou z mých úst. Mám pocit, že je všechno špatně. Všechno je špatně a Quinlan – žena, která mě od prvního setkání nesnášela – ke mně vztáhne ruce a obejme mě, její smích se změní ve vzlyky. Vzlyká, div jí to neroztrhne hrudník a její drobná postava se otřásá bolestí, která se s každým vzlykem mění v muka.

„Mám takový strach, Rylee.“ Nic jiného ze sebe mezi škytavými vzlyky nevypraví, ale víc ani nepotřebuje říkat, protože přesně tak se cítím i já. Její poraženecký postoj, neskutečný žal, síla, s jakou mě svírá, jsou projevy strachu, který já sama nejsem schopna vyjádřit, a tak se k ní upínám vším, co mám – potřebuji to spojení víc než cokoliv jiného.

Objímám ji a utěšuji, jak nejlépe dovedu, snažím se vložit do role trpělivého utěšovatele, kterou tak dobře znám. Není lehké utišit něčí bolest, když musíte čelit své vlastní. Chce se ode mě odtáhnout, ale já ji prostě nemůžu pustit. Nemám sílu vyjít ze dveří a čekat na doktora, až oznámí zprávy, které se bojím slyšet.

Zapnu si šortky a zvednu hlavu ke svému obrazu v zrcadle. Vidím děsivé vzpomínky, které se mi míhají v očích. Myslí zalétnu k rozbitému zadnímu zrcátku, odlesky slunce na zubatých střepinách potřísněných krví, když Max naposledy klokotavě vydechl.

A pak moje mysl zabloudí ke šťastnějšímu okamžiku před jiným zrcadlem. K zrcadlu jako nástroji k rozpoutání vášně, zrcadlu, které mi mělo ukázat, proč si Colton vybral právě mě.

„Tak jdeme,“ zašeptá Quinlan a přeruší můj trans, když mě pustí z náruče. Pak mě obejme kolem pasu. „Nechci zmeškat nové zprávy.“

Kapitola 2

Čas se nekonečně vleče. Každá minuta mi připadá jako hodina. A každá z těch tří hodin, které už uplynuly, mi připadá jako věčnost. Při každém zasvištění dveří všichni vyskočíme a pak zase zapadneme zpátky do sedadel. Koš přetéká prázdnými plastovými kelímky. Kombinézy jsou rozepnuté, rukávy uvázané kolem pasu, v čekárně začíná být nedýchatelno. Neustále zvoní mobilní telefony, volající chtějí vědět, co je nového. Ale pořád žádné nové zprávy.

Beckett sedí s Andym. Dorothea má po jedné straně Quinlan a po druhé Tawny. Čekárnou se nese tlumený šepot, někde vzadu hraje televize. Sedím sama a až na neustálé textovky od Haddie jsem ráda, že nemusím nikoho utěšovat nebo být utěšována – každá uplynulá sekunda jen násobí rozpolcenost mé vlastní duše.

Zakručí mi v břiše. Mám hlad, ale při pomyšlení na jídlo se mi zvedne žaludek. V hlavě mi hučí, ale já vítám tu bolest, vítám dunění vlastního tepu, který můžu počítat, když se snažím urychlit čas. Nebo zpomalit – podle toho, co bude pro Coltona nejlepší.

Elektronická signalizace dveří. Vrzání bot. Tentokrát ani neotvírám oči.

„Máme nové informace o panu Donavanovi.“ Při tom hlasu sebou trhnu. Je slyšet ruch a šoupání nohou, jak chlapi vstávají, a v místnosti to zahučí očekáváním.

Jsem ochromená hrůzou. Nedokážu vstát. Nemůžu se hýbat. Jsem jako přimrazená v očekávání slov, která vyjdou z jeho úst, a musím se donutit polykat, ale jinak jsem naprosto paralyzovaná úzkostí.

Tisknu si ruce, svírám nahá stehna, snažím se využít bolesti k pohřbení vzpomínek. Minulost se nesmí opakovat – nesmím vyměnit jedno rozbité auto s mužem, kterého miluji, za další.

Odkašle si, nasaje vzduch: „Stále pokračujeme s vyšetřením, ale z dosavadních zjištění můžeme předběžně říci, že pan Donavan utrpěl náhlé decelerační poranění, když po nárazu na ochrannou bariéru ve velké rychlosti došlo ke kontuzi mozku a poškození vnitřních orgánů. K takovým zraněním dochází, když je tělo násilím zastaveno, ale orgány uvnitř těla se dále pohybují setrvačnou silou. Z toho můžeme říci…“

„Srozumitelně, prosím,“ zašeptám. Má mysl se snaží porozumět lékařskému žargonu a vím, že kdybych neplavala v té mlze nejistoty, dokázala bych to zpracovat. Zarazí se při mé poznámce, a i když nedokážu zvednout oči, abych se na něj podívala, řeknu tentokrát hlasitěji. „Prosím, srozumitelně, pane doktore.“ Zachvátí mě strach. Opatrně zvednu oči a podívám se na něj, chlapi z týmu zírají na mě, zatímco já se dívám na doktora. „Všichni tady jsme strachy bez sebe, a i když vy možná rozumíte tomu, co říkáte, ta vaše terminologie nás děsí k smrti…“ hlas mi na konci skomírá a on laskavě kývne, „… a je toho na nás moc, abychom to dokázali zpracovat… už tady čekáme dlouho a vy jste tam pořád s ním… takže můžete nám to říci nějak jednoduše?“

Mírně se usměje, ale oči má vážné. „Když pan Donavan narazil do zdi, auto se zastavilo – jeho tělo se zastavilo – ale jeho mozek pokračoval v pohybu, narazil do lebky, která ho obklopuje. Naštěstí měl na sobě bezpečnostní systém HANS, který chrání páteř a krk, přesto však zranění, která pan Donavan utrpěl, jsou vážná.“

Srdce se mi rozbuší a nemůžu popadnout dech, hlavou mi proběhne milion možných důsledků.

„A bude…“ Do mého zorného pole vstoupí Andy a položí lékaři otázku, kterou nedokáže dokončit. Čekárnou se rozhostí ticho a je slyšet jen nervózní šoupání nohou. Všichni se zatajeným dechem čekáme na odpověď.

„Pan Westin, předpokládám?“ kývne lékař na Andyho. „Doktor Irons,“ představí se. „Nebudu vám lhát… během převozu do nemocnice se vašemu synovi dvakrát zastavilo srdce.“

Cítím, jak se ve mně všechno sevřelo. Neopouštěj mě. Prosím, neopouštěj mě, prosím ho v duchu a tolik bych si přála, aby se k němu ta slova dostala, pronikla skrz zdi nemocnice až do pokoje, kde leží.

Andy vezme Dorotheu za ruku a stiskne ji.

„Podařilo se nám obnovit krevní oběh a srdce pracuje normálně, což je dobré znamení. Obávali jsme se možného poškození aorty. V této chvíli víme, že má subdurální hematom.“ Doktor zvedne hlavu a než pokračuje, podívá se na mě. „To znamená, že krevní cévy popraskaly a prostor mezi mozkem a lebkou se plní krví. Hrozí tak dvě komplikace: Coltonův mozek otéká po traumatu, kdy narazil do mozku, a zároveň hromadící se krev tlačí na mozek, protože nemá kam uhnout před tlakem.“ Doktor Irons se rozhlédne po přítomných. „V této chvíli je jeho stav stabilizovaný, takže ho připravujeme na chirurgický zákrok. Je nutné dostat se do lebky a ulevit tlaku na mozek, pokusit se zabránit jeho otékání.“

Sleduji Dorotheu, jak zvedá ruce a chytá se Andyho, a z každého jejího pohybu čiší neskonalá láska k synovi.

„Jak dlouho bude operace trvat? Je v bezvědomí? Má ještě jiná zranění?“ Beckett promluví poprvé nahlas a rychle na doktora pálí otázky, na které všichni myslíme.

Doktor Irons polkne, spojí prsty před sebou a podívá se do Beckettových očí. „Pokud jde o další zranění, žádná nejsou vážné povahy ve srovnání se zraněním hlavy. Není při vědomí a dosud se neprobral. Nacházel se v typickém komatózním stavu, jaký nastává u těchto zranění – mluví nesrozumitelně, zápasí s námi – ale k těmto záchvatům dochází velmi sporadicky. A pokud jde o to ostatní, více budeme vědět, až otevřeme lebku a zjistíme, jak velké je krvácení v mozku.“

Beckett vypustí vzduch, který zadržoval v plicích, a já vidím, jak úlevně svěsil ramena, ačkoliv si nejsem jista, je-li to úleva nebo rezignace. Lékařova slova ani o trochu nezmírnila můj strach. Quinlan vykročí vpřed a vezme Beckse za ruku. Ohlédne se na rodiče, než položí otázku, které se všichni tak děsíme. „A když ten otok nezmizí ani po zákroku… hlas jí zakolísá a Beckett ji bratrsky políbí na temeno, aby jí dodal odvahy „… co… bude pak? Chci se zeptat, když mluvíte o poranění mozku, jaká je prognóza?“ Skoro se zalkne vzlykem. „Jaké má Colton šance?“

Lékař hlasitě vzdychne a pohlédne na Quinlan. „V této chvíli, ještě než přikročíme k operaci a zjistíme rozsah poškození, vám nejsem s to dát odpověď.“ Do ticha zazní jen Andyho přiškrcený vzlyk. Doktor Irons vykročí vpřed a položí dlaň Andymu na rameno. „Děláme absolutně všechno, co je v našich silách. S tímto typem traumatu máme velké zkušenosti a vašemu synovi věnujeme maximální péči. Nedokážu vyčíslit jeho šance v procentech, prosím, pochopte to. Nejprve musíme zjistit, s čím máme co do činění. Teprve až zjistíme rozsah zranění, pak můžeme stanovit postup operace a odtud vycházet.“ Andy jen kývne, promne si oči dlaní a doktor Irons zvedne hlavu a rozhlédne se po tvářích v místnosti. „Je silný a zdravý a to je vždy výhoda. Je vidět, jak mají lidé Coltona rádi… můžete si být jisti, že se o tom nezapomenu zmínit na operačním sále.“ Krátce se usměje a pak se obrátí a opustí čekárnu.

Po jeho odchodu se nikdo nehýbe. Všichni jsme stále v šoku, zatímco vážnost lékařových slov pomalu zapadá do našich myslí. Pak se lidé začínají pomalu pohybovat a přecházet po místnosti, emoce pomalu opadají.

Ale já to nedokážu.

Je naživu. Není mrtvý jako Max. Žije.

Tupý pocit úlevy není ničím ve srovnání s pronikavým strachem z neznámého. A nestačí na to, aby utišil strach usazený hluboko v mé duši. Cítím, jak na mě začíná plíživě dotírat klaustrofobie, jak mě svírá svými pařáty, které se mi propalují do kůže. Dlouze vydechnu, cítím, jak mi nad horním rtem vyrážejí kapičky potu a pomalu stékají dolů. Do plic mi klouže vzduch, aniž by přinášel do těla život.

Před očima mi znovu běží obrazy. Max a Colton. Colton a Max. Krev pomalu odkapávající z ucha. Krev v koutcích úst. Karoserie rozmláceného auta potřísněná kapičkami krve. Mé jméno na jeho rtech, šeptané z posledních sil. Jeho prosby, po nichž zůstaly jizvy v mém srdci. Vyryly do něj brázdy jako cejch, který mě bude děsit nadosmrti.

Neklidné záchvěvy se změní v příval paniky. Potřebuji čerstvý vzduch. Potřebuji přestávku, utéct z nehybného dusna té zatracené čekárny. Potřebuji barvy a pohyb – něco živého a vitálního, tak jako Colton – něco jiného než monochromatické nemocniční barvy a trýznivé vzpomínky.

Propletu se mezi lidmi a skoro vyběhnu z čekárny, nedbaje na Beckettovo volání. Slepě se potácím k východu, svist posuvných dveří je teď určen mně, nabízí mi chvíli oddechu, záchranu před zhroucením. Před hysterickou hrůzou, která mi odčerpává naději.

Díky době dokážu cítit, Rylee…

Vyklopýtám ze dveří, ta vzpomínka mi bleskne hlavou, zasáhne mě jako rána pěstí do břicha. Hlasitě lapám po dechu, bolest se šíří všemi synapsemi. Trhaně se nadechnu, potřebuji něco, cokoliv, co mi znovu dodá víru, abych se mohla postavit čelem ke skutečnosti, že Colton možná operaci nezvládne. Že nepřežije. Že nevydrží do rána.

Zatřepu hlavou, abych se zbavila jedu, který mi sžírá mozek, obejdu roh budovy a rázem se ocitnu uprostřed neskutečné vřavy. Míří na mě snad stovky objektivů a okamžitě na mě začnou vrhat blesky. Příval otázek je ohlušující, valí se na mě jako obrovská vlna hluku. Okamžitě mě obklopí dav novinářů, přirazí mě zády ke zdi, do tváře mi míří mikrofony a objektivy, aby zdokumentovaly můj pomalu slábnoucí kontakt s realitou.

„Je pravda, že se Colton připravuje na poslední pomazání?“

Slova se mi zadrhnou v hrdle.

„Jaký je současný vztah mezi vámi a panem Donavanem?“

Zvedá se ve mně vztek, ale utápím se v té záplavě otázek.

„Je to pravda, že Colton je na smrtelné posteli a jsou u něho rodiče?“

Otvírám a zavírám ústa, pěsti se mi svírají, oči mi planou, duše pláče a má víra v dobro lidstva se nadobro rozplývá. Třeštím oči jako zvíře oslněné reflektory, ale jsem v pasti. Ještě před chvílí na mě sahaly pařáty klaustrofobie a teď mi hrdlo svírají pařáty novinářů, aby z mých plic vyrazily poslední zbytky vzduchu. Dochází mi dech. Modrá obloha nade mnou se začíná točit a má duše se pomalu propadá do černé tmy, až nakonec ztrácím vědomí.

Ve chvíli, kdy se propadám do milosrdného zapomnění, ovinou se kolem mě silné paže a zabrání mi, abych dopadla na zem. Plnou vahou se skácím do Sammyho náruče a v hlavě mi bleskne vzpomínka na poslední okamžik, kdy jsem padla do náruče muže.

Záblesky vzpomínek, před mýma očima se vynořují sladkobolné obrázky, cedule s dražebním číslem, dveře skladu se zavírají. Zářivě zelené oči a přidrzlý, sebejistý úsměv.

Rebelantský. Darebácký. Opovážlivý.

Do mé zastřené mysli pronikne Sammyho hlas, slyším, jak řve na novináře. „Vypadněte!“ Drží mě kolem pasu, podpírá mé bezvládné tělo. „Až budeme mít nové informace, dáme vám vědět,“ zavrčí. Oblohu protnou blesky fotoaparátů.

Slyším znovu zvuk automatických dveří, ale tentokrát už se tak neděsím. Bolest tam uvnitř je teď mnohem hmatatelnější než ty bestie venku. Začínám rovnoměrně dýchat, srdce mi bije pravidelněji. Sammy mě posadí na židli, a když zvednu oči, vidím, jak bloudí pohledem po nemocniční chodbě.

„Co vás to, sakra, napadlo? Mohli vás sežrat zaživa!“ zuří. Ten přepjatý projev citu u jindy tak stoicky se tvářícího bodyguarda mě zarazí a konečně mi dojde, co jsem provedla. Ještě pořád hledám své místo v Coltonově životě a zapomínám, že je majetkem veřejnosti. Je mi hrozně, teď teprve mě napadne, že Sammy je celou dobu venku na stráži, aby nás novináři neotravovali.

„Promiňte, Sammy,“ vydechnu omluvně. „Jen jsem potřebovala na vzduch a… promiňte mi to.“

Tváří se starostlivě. „Jste v pořádku? Jedla jste něco? Málem jste sebou šlehla. Něco byste měla sníst –“

„Jsem v pohodě. Díky.“ Pomalu vstanu. Asi ho překvapí, když ho vezmu za ruku. „A co vy?“

Jen pokrčí rameny, to gesto může znamenat cokoliv. „Dokud je v pořádku, budu i já v pohodě.“

Kývne a obrátí se, aby zaujal své místo u vchodu do nemocnice, ani mi nedá možnost něco dodat. Chvíli ho pozoruji, v hlavě se mi honí neurvalé poznámky novinářů a pomalu sbírám odvahu vrátit se do čekárny.

Na chvilku zavřu oči. Musím myslet na něco jiného než na tu otupělou bolest v srdci. Snažím se vydolovat z hlubin svého zoufalství zvuk jeho smíchu, chuť jeho polibků, dokonce i tu jeho umíněnou povahu a odhodlání – všechno, co drží pohromadě švy mého srdce, které znovu uzdravila Coltonova láska.

Bezvýznamná, Rylee? Ty nikdy nebudeš bezvýznamná.

V mysli se mi vynoří vzpomínka, jiskra, která zažehne nepatrné záblesky naděje. Zhluboka se nadechnu a donutím své nohy, aby se pohybovaly kupředu dlouhou chodbou, tam, kde všichni netrpělivě čekají. Právě míjím stanici sester a slyším, jak jedna z nich, obrácená ke mně zády, prohodí Coltonovo jméno. Zpomalím a našpicuji uši. Snažím se donutit svou mysl, aby se neděsila, že nám lžou o vážnosti situace, a uslyším slova, která mi vyrazí dech.

Srdce mi přestane bít.

Celá se rozechvěju.

„Kdo je u Donavanovy operace?“

„Operaci vede doktor Irons.“

„No páni, jestli existuje někdo, od koho bych se nechala operovat, tak jedině od Ironmana.“

Spiderman.

Vyjeknu, sestra se obrátí a všimne si mě. Přikročí ke mně a zeptá se. „Můžu vám nějak pomoci?“

Batman.

„Jakže to říkáte doktoru Ironsovi?“

Superman.

Podívá se na mě a lehce nakrčí čelo. „Myslíte přezdívku doktora Ironse?

Ironman.

Beze slova kývnu, protože hrdlo se mi sevře nadějí. „Jo, tady mu všichni říkáme Ironman, zlatíčko. Potřebujete něco?“

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Jen zavrtím hlavou a vykročím k čekárně, ale po třech krocích se musím opřít o zeď a svezu se na podlahu, protože se mi podlomí nohy pod přívalem naděje. Jsou tu všichni – Coltonovi milovaní superhrdinové.

Dětská fantazie se proměnila v hmatatelnou naději.

Opřu si tvář o kolena a upínám se k myšlence, že tahle náhoda je víc než jen – shoda okolností. Buším hlavou do kolen a opakuji si ta jména jako zaklínadlo, ta jména opouštějí mé rty v tichém chvalozpěvu a já je vyslovuji s nábožnou úctou.

„Když byl Colton malý, často to říkal ze spaní.“ Andyho hlas mě vyleká. Coltonův otec se sveze po zdi vedle mě a těžce vzdychne. Trochu se posunu, abych na něj viděla. Jakoby za těch pár hodin zestárl o několik let. V očích má tichý žal a ústa se pokoušejí o úsměv, ale zoufale se jim to nedaří. Z muže, kterého znám jako člověka plného života, jako by vyprchala veškerá radost.

„Už jsem to neslyšel věky. Vlastně jsem na to zapomněl, dokud jsem to neslyšel od vás.“ Rozkašle se a poplácá mě po koleni, natáhne před sebe nohy.

„Andy…“ tiše zašeptám, když vidím, jak bojuje s pohnutím. Tak strašně ráda bych mu řekla o těch znameních – o jménech superhrdinů, které jeho syn miloval – ale nejspíš by si myslel, že jsem přišla o rozum. Beckett si to o mně myslí určitě.

A bojím se, že by to mohla být pravda.

„To se divím, že vám o nich řekl. Jeho tajné zaklínadlo, když byl malý a měl noční děsy nebo se něčeho bál. Nikdy nevyprávěl… nikdy mi vlastně neřekl, proč pro něj ti čtyři superhrdinové tolik znamenají.“ Podívá se na mě a úsměv na jeho rtech pomalu mizí. „S ženou jsme se jen mohli domýšlet, před čím ho ti superhrdinové mají zachránit…“

Ta slova zůstanou viset mezi námi, ustrnou v otázkách, které bychom oba rádi položili, ale nikdo je nevysloví nahlas. Co Andy ví a já ne, a naopak? Promne si oči a rozechvěle vzdychne.

„On je silný, Andy… určitě bude… musí být v pořádku,“ řeknu konečně, když v sobě najdu sílu promluvit.

Jen pokývne hlavou. Kolem nás proběhne skupinka lékařů a mně vyskočí srdce až do krku. Co když je to kvůli Coltonovi? Přejede si dlaní po tváři a já vidím tolik lásky v jeho očích. „Když jsem ho uviděl poprvé, zlomil mi srdce. Stačil jediný pohled a ukradl mi ho.“ Skloním hlavu, aby pokračoval, protože moc dobře rozumím tomuto prohlášení, protože mně se stalo to samé.

Ukradl mi srdce, polapil je, zlomil je, uzdravil je a teď mu patří navždy.

„Tenkrát jsem při natáčení jednoho filmu seděl v karavanu a přepisoval nějakou scénu. Byla to dlouhá noc. Quin stonala, celou noc jsme byli vzhůru.“ Zavrtí hlavou a zadívá se na mě, pak znovu sklopí oči k pásku hodinek, se kterými si pohrává. „Už jsem měl být na place. Otevřel jsem dveře a málem jsem o něj zakopl.“

Odmlčí se, chvíli to trvá, než se mu podaří překonat slzy, které se mu tlačí do očí. „Myslím, že jsem zaklel a pak jsem viděl, jak sebou to tělíčko trhlo leknutím. Viděl jsem, jak se mě strašně bojí, a dokázal jsem si domyslet, proč by dítě tahle reagovalo. Bál se na mě i podívat, i když jsem na něj mluvil hezky.“

Vezmu Andyho za ruku a stisknu ji, abych mu dala najevo, že znám Coltonovy démony, i když mi o nich nikdy nevyprávěl. Možná neznám konkrétní podrobnosti, ale dost jsem si dokázala odvodit z jeho chování.

„Sedl jsem si na zem vedle něho a jen čekal, až pochopí, že mu nechci ublížit. Zazpíval jsem mu jedinou písničku, která mě napadla.“ Zasměje se. „Kouzelný dráček. Když jsem ji zpíval podruhé dokola, zvedl hlavu a konečně se na mě podíval. A ten pohled… skoro mi to vyrazilo dech. Ty obrovské zelené oči v malém obličejíčku se na mě dívaly s takovou hrůzou… bylo to tak zneklidňující… že jsem měl co dělat, abych ho nepopadl do náruče a nezačal ho utěšovat.“

„To si ani nedokážu představit,“ zamumlám a chci mu pustit ruku, ale Andy ji pevně stiskne.

„Napřed se mnou vůbec nemluvil. Zkusil jsem všechno, chtěl jsem, aby mi řekl, jak se jmenuje nebo co tam dělá, ale všechno bylo marné. A najednou mi na ničem nezáleželo – že jsem zmeškal záběr, že jsem přišel o prachy, všechno mi bylo jedno – protože ten kluk mě uhranul. Protože jeho oči říkaly, že za ten krátký život toho viděly a zažily příliš mnoho. Quinlan bylo tehdy šest. Colton byl menší než ona, myslel jsem, že je mu tak pět. Dost mě šokovalo, když mi na policii řekli, že je mu osm let.“

Těžce polknu, hrdlo se mi svírá, když poslouchám vyprávění o prvních okamžicích Coltonova života, kdy se mu dostalo skutečné lásky. Když poprvé ve svém životě zažil něco jiného než strach.

„Nakonec jsem se ho zeptal, jestli nemá hlad, a ty jeho oči byly velké jako talíře. V karavanu jsem moc jídla neměl, nic pro tak malé dítě, ale našel jsem tyčinku Snickers a musím přiznat,“ řekne se smíchem, „opravdu jsem se mu chtěl zavděčit… které dítě by se nedalo uplatit cukrovím?“

Usmívám se s ním, dobře jsem si všimla, že Colton si dává tuhle tyčinku před každým závodem. Že ji měl i dneska. Srdce se mi sevře, když si na to vzpomenu. Opravdu se to stalo před pár hodinami? Zdá se to jako dny.

„Víte, říkali jsme si s Dottie, že bychom mohli mít další děti… ale pak jsme usoudili, že Quinlan nám stačí. No dobře, asi bych měl říct, že ona by chtěla další a já byl spokojen jen s jedním. Vedli jsme bohatý společenský život, pořád jsme cestovali, měli jsme štěstí, že máme zdravou holčičku, tak co chtít víc? Má kariéra stoupala strmě vzhůru a Dottie byla jen ráda. Ale když jsem s Coltonem strávil pár hodin, neváhal jsem ani chvíli. Jak bych mohl opustit ty oči a ten úsměv, který jsem tušil za tím vyděšeným pohledem?“ Po tváři se mu koulí slza a já přímo hmatatelně cítím ten strach, který má o svého syna a který měl jistě i tenkrát. Zvedne ke mně šedé oči plné citu. „Je to nejsilnější člověk, jakého jsem kdy potkal, Rylee.“ Udusí v sobě vzlyk. „Prostě potřebuji, aby takový zůstal… nemůžu o svého kluka přijít.“

Jeho slova se mi zarývají hluboko do srdce, protože rozumím mukám, jaká zažívají rodiče, když přicházejí o dítě. Hluboko zakořeněný strach, který si nechcete přiznat, ale který vás přímo drtí. Zaplaví mě soucit k tomuto muži, který dal Coltonovi všechno, ale jsem tak ochromená, že nedokážu plakat.

„To nechceme nikdo, Andy. On je středobodem našeho světa,“ zašeptám zlomeným hlasem.

Andy nakloní hlavu a chvíli mě pozoruje. „Pokaždé, když si sedá do toho auta, mám strach. Pokaždé. Ale vím, že je to jediné místo, kde se může osvobodit od tíhy minulosti… že dokáže ujet běsům, kteří ho pronásledují.“ Tiskne mi dlaň, dokud nezvednu hlavu a nepohlédnu do těch upřímných očí. „A bylo tomu až donedávna. Teď už se dokáže těm démonům postavit i jinak. Když ho poslouchám, jak o vás mluví, jakou má o vás starost…“

Zatajím dech, konečně cítím slzy v očích, i když plakat pořád ještě nedokážu. Po těch letech, kdy mě Maxova matka zahrnovala nenávistí, ve mně toto nevyslovené požehnání Coltonova otce vyvolá neskutečné pohnutí. Vzlyknu a snažím se usměrnit tornádo citů, které mě zaplaví.

„Já ho miluju.“ Víc říct nedokážu. Na nic jiného nedokážu myslet. Miluji ho a nejspíš nedokážu vysvětlit, že mi i on dal najevo stejné city. A teď se děsím toho, že už možná nikdy nebude příležitost říci si to navzájem.

Dřív, než propadnu panice, Andyho hlas mě vtáhne do reality. „Colton mi říkal, že jste ho podpořila v tom, aby zjistil něco o své pravé matce.“

Sklopím oči a nepřítomně kreslím prstem kroužky na koleni, vím, že se tenhle rozhovor může ubírat dvěma směry: Andy může být vděčný, že se pokouším pomoci jeho synovi, aby se uzdravil, ale také může mít pocit, že mezi ně vrážím klín.

„Děkuju vám za to.“ Tiše vydechne. „Myslím, že mu vždycky něco chybělo, a možná když o ní něco zjistí, bude se konečně cítit úplný. Už jen to, že o ní bude mluvit, je obrovský krok…“ Vezme mě kolem ramen, přitiskne mě k sobě a já si položím hlavu na jeho rameno. „… takže díky za to, že mu pomáháte najít sebe sama.“

Kývnu na souhlas, jsem tak dojatá tím jeho vyznáním, že se mi nedostává slov.

Chvíli mlčky sedíme, přijímáme útěchu jeden od druhého a v duši necítíme nic než prázdno.

Kapitola 3

Den je tak krásný. Modré nebe nad hlavou, slunce hřeje do tváří. Vlny se rozbíjí o písek v konejšivém rytmu, vlna za vlnou. Chodím sem často, na místo, kde jsme měli první oficiální rande, protože tady se mu cítím blíž. Vzpomínky, něco, čeho se můžu držet, když se nemůžu držet jeho.

Objímám kolena a vdechuji do sebe tu vůni, smiřuji se s faktem, že v mém srdci stále bude existovat bolest, a toužím po tom, aby tu byl vedle mě. Ale zároveň vím, že od té doby, co tu není, nebudu mít v srdci mír. V mém truchlení možná došlo k jistému obratu – alespoň si to myslí můj terapeut – protože už je to pár dní, kdy se neutápím v panické hrůze, která mi nedovolí normálně uvažovat. Snad bych po tom všem dokázala vykročit vpřed – možná ne o velký kus, ale přeci jen dopředu.

Můj zrak upoutá osamělý vůz na parkovišti vpravo. Vlastně ani nevím, proč jsem si ho všimla. Možná proto, že parkuje poblíž místa, kde Colton zaparkoval svůj Aston Martin na naší první procházce po pláži. A i když mozek ví, že to není možné, dívám se tam s nadějí v srdci, že tam zaparkoval on, přijel za mnou.

Obrátím hlavu právě včas, abych uviděla čísi postavu, která se blíží k dvířkám spolujezdce a nakloní se, aby promluvila s řidičem otevřeným okénkem. Něco mě přinutí, abych zvedla hlavu od písku. Zastíním si oči před sluníčkem a pozoruji jeho profil. Najednou mám pocit, že je něco špatně.

Bez rozmýšlení se zvednu z písku a vydám se k autu, můj neklid roste s každým krokem. Ten člověk se narovná a na okamžik se ke mně obrátí čelem, jeho silueta se rýsuje v záři slunce. Zatajím dech a nohy se mi podlomí.

Můj temný anděl v záři světla.

„Coltone?“ šeptnu nehlasně a můj mozek se snaží pochopit, jak je možné, že je tady. Tady se mnou, když jsem viděla, jak pokládají jeho netečné tělo na nosítka, když jsem naposledy líbala jeho studené rty, než odvezli rakev na poslední cestu. Srdce mi naráží do hrudi, zrychluje se s každou uplynulou sekundou a rostoucí naděje se střídá s panikou.

A ačkoliv můj hlas je tak tichý, nakloní hlavu, když uslyší své jméno, upírá na mě oči plné tichého smutku. Pomalu zvedá ruku, ale pak jeho pozornost upoutají dvířka, které otvírá spolujezdec. Nahlédne do vozu a znovu se podívá na mě, v nádherné tváři výraz rezignace. Znovu váhavě zvedne ruku a tentokrát skutečně zamává.

Smutek, který z něho sálá, překlene tu krátkou vzdálenost mezi námi, a jeho drtivý dopad mi vyrazí dech z plic. V té chvíli necítím nic než absolutní zoufalství, které mi rozerve duši jako blesk protínající oblohu.

A v tom okamžiku vím.

„Coltone!“ Vyslovím znovu jeho jméno, tentokrát můj zoufalý křik protne tichý klid pláže. Rackové poplašeně vzlétnou, ale Colton nasedne na místo spolujezdce a bez jediného ohlédnutí zabouchne dvířka.

Auto pomalu zamíří k výjezdu z parkoviště a já se sprintem rozběhnu vpřed. Pálí mě na plicích a nohy mě bolí, ale nejsem dost rychlá a nedoběhnu včas. Nevidím žádný pokrok, ať běžím seberychleji. Auto odbočí vpravo, ven z parkoviště na prázdnou silnici, s natočenými předními koly se chystá zamířit na jih. Modrá metalíza se zatřpytí na slunci a to, co vidím, mě přimrazí k zemi.

Připadá mi to jako věčnost od chvíle, kdy jsem ho takhle viděla naposledy. Důvěrně známé modré oči a bezstarostný úsměv, který tak miluji. Dívá se přímo před sebe, neodtrhne oči od silnice.

Max mi nevěnuje jediný pohled.

Zato Colton se dívá přímo na mě. V jeho tváři vidím hrůzu, paniku a rezignaci. Slzy řinoucí se po tváři, omluvný výraz v očích, pěsti zuřivě bušící do oken, křičící ústa, která jsou němá. Srdce se mi svírá, jako by je vyždímal do poslední kapky.

„Ne!“ křičím, celou svou bytostí vím, že ho musím zachránit, musím ho dostat z toho auta ven.

A pak vidím nějaký pohyb na zadním sedadle a doslova mě to srazí na kolena. Ostré kamínky, které se mi zarývají do kůže, nejsou ničím ve srovnání s bolestí, která se zabodává až na dno mé duše. A přestože je to tak nepředstavitelná bolest, v hloubi duše musím žasnout – zasažená absolutní láskou, o jejíž existenci nemá člověk tušení, dokud ji sám neprožije.

Tvář andílka, drobné prstýnky vlasů. Usmívá se něžně na Maxe, nevšímá si Coltona a jeho zoufalých protestů. Obrátí se na zadním sedadle a dívá se mým směrem, upírá na mě fialkové oči, jsou jako odraz v zrcadle. A pak se její něžné rtíky podobné okvětním plátkům zvednou v úsměvu, dětsky zvědavém. Protáhne drobné prstíky střešním okénkem a zatřepotá jimi na mě.

Musím si připomenout, abych dýchala. Musím vydat svému vědomí rozkaz dýchat, protože ten pohled mě rozerval na kusy a znovu mě slepil. A když ji vidím, jako by mé tělo zůstalo obnažené na dřeň při pomyšlení na zítřky, které nenastanou.

Na to, co se nikdy nevrátí.

Na to, co mi nebylo dopřáno.

A ze svého místa na zemi se duší upínám k něčemu, k čemu bych se přimkla, než mě pohltí černá hlubina zoufalství. Rozkřičím se ze všech sil, volám z plných plic jméno toho jediného člověka, jenž ještě může být zachráněn.

„Coltone! Stát! Coltone! Bojuj!“ Křičím do posledního ochraptění a pak mě přemůže zoufalý pláč. Svěsím hlavu do dlaní a pomalu se propadám do temné hlubiny, podvoluji se té zničující temnotě, už podruhé ve svém životě. „Ne!“ zakřičím.

Vtom mě uchopí neviditelné ruce a snaží se mě od něj odtrhnout, ale já bojuji z posledních zbytků sil, musím Coltona zachránit.

Zachránit muže, kterého miluji.

„Rylee!“ Hlas mě naléhavě vybízí, abych se od Coltona odvrátila. Za nic na světě od něho neodejdu.

Nikdy.

„Rylee!“ Hlas je čím dál naléhavější, někdo mnou smýká, třese mi rameny. Mlátím kolem sebe rukama, ale něco mi je pevně drží.

S úlekem se probudím a před sebou vidím Beckettovy blankytně modré oči. „To se ti jen zdá, Rylee. Byl to jen sen.“

Srdce mi tluče šílenou rychlostí, polykám naprázdno, ale tělo se zdráhá přijmout vzduch. Zvednu třesoucí se ruku a přejedu si s ní obličej, abych se vzpamatovala. Bylo to tak skutečné. Nemožné, a přesto tak realistické… pokud… pokud Colton není…

„Becksi,“ hlesnu. Před očima mám pořád ten sen, pomalu mi dochází, co to znamená. Proč byl v tom snu s Coltonem Max a moje malá holčička, má dcera.

„Co je, Ry? Jsi bílá jako duch.“

Z těch slov se mi úží hrdlo. Nemůžu mu vykládat, co se teď děje v mé hlavě. Něco zakoktám a snažím se najít slova, v tom nás někdo přeruší.

„Rodina Coltona Donavana?“

Všichni v čekárně vstanou a vrhnou se ke dveřím, ve kterých stojí menší žena v chirurgickém plášti a rozvazuje si roušku. Také vstanu, strach mě žene dopředu, Becks mi proráží cestu. Zůstaneme stát vedle Coltonových rodičů, Becks mě vezme za ruku a pevně ji stiskne. Jediná známka toho, že je vyděšený stejně jako já.

Žena přehlédne celý zástup, chmurně se usměje a zavrtí hlavou. „Ne, chci mluvit s nejbližší rodinou,“ řekne. Slyším v jejím hlase únavu a má mysl pracuje na plné obrátky.

Andy předstoupí a odkašle si. „Ano, jsme tu všichni.“

„To vidím, ale ráda bych sdělila nové informace nejbližší rodině v soukromí, tak jak to předepisuje nemocniční protokol, pane.“ Její hlas je přísný, přesto konejšivý, ale já mám chuť s ní zatřepat, dokud neřekne „kašlu na předpisy“ a řekne nám, jak to vypadá.

Andy se k nám všem obrátí a pokračuje. „Ano, nejbližší příbuzní jsem já s manželkou a dcerou, ale co ti ostatní? Díky nim je teď naživu… podle mě si to všichni zaslouží slyšet, protokol neprotokol.“

Lékařka se zatváří lehce šokovaně a já v tu chvíli pochopím, proč tenkrát před lety policisté nic nenamítali, když jim Andy oznámil, že si Coltona bere na noc domů.

Lékařka zvolna kývne a sevře rty. „Jsem doktorka Biggetiová a pracovala jsem v operačním týmu s doktorem Ironsem na případu vašeho syna.“ Koutkem oka vidím, jak chlapi z týmu pokyvují hlavou a natahují krky, aby jim nic neuniklo.

Dorothea se postaví vedle manžela, Quinlan ho z druhé strany vezme za ruku, já se držím za ruku s Becksem. „Pan Donavan úspěšně zvládl operaci a právě teď ho převážejí na jednotku intenzivní péče.“

Všichni si sborově oddechneme. Srdce mi buší zrychleným tempem a hlava se mi z těch novinek div nerozskočí. Je naživu. Pořád bojuje. Oba bojujeme, já se strachem a on se svými zraněními.

Doktorka Biggetiová pozvedne ruce, aby utišila hluk v místnosti. „Teď musíme čekat. Krvácení a otok byly poměrně rozsáhlé a museli jsme odstranit malou část lebky, abychom ulevili tlaku na mozek. Zatím se zdá, že je otok pod kontrolou, ale jak jsem řekla, teď musíme čekat. V těchto případech se situace může vyvinout jakkoliv. Příštích čtyřiadvacet hodin je naprosto klíčových, kdy se rozhodne o všem.“ Cítím, jak se Beckett vedle mě zapotácel. Rozpletu naše ruce a obejmu ho kolem pasu, utěšuji se faktem, že jsme tu všichni přítomni a že se cítíme stejně. Že tentokrát na to nejsem sama, abych se dívala, jak muž, kterého miluji, bojuje o přežití. „A i když jsem přesvědčena, že vše dopadne pozitivně, musím vás připravit na skutečnost, že může dojít k poškození periferních oblastí mozku. To ovšem zjistíme, až se probere z bezvědomí.“

„Děkujeme.“ Dorothea vystoupí vpřed, prudce překvapenou doktoru Biggetiovou obejme a pak ustoupí zpátky a utře si slzy pod očima. „Kdy ho můžeme vidět?“

Doktorka soucitně kývne na Coltonovy rodiče. „Jak jsem řekla, právě teď ho umisťují na JIPce, musíme zajistit jeho vitální funkce. Za okamžik se na něj můžete podívat.“ Pohlédne na Andyho. „V tuto chvíli se musíme držet nemocničních předpisů. Návštěvy jsou povolené pouze nejbližším příbuzným.“

Andy jen kývne hlavou.

„Váš syn je velice silný a veliký bojovník. Je vidět, že má obrovskou vůli k životu… a každá troška pomůže.“

„Mnohokrát vám děkuji.“ Andy vydechne a pak pevně obejme Dorotheu i Quinlan. Vidím, jak rozrušeně zatíná pěsti za jejich zády.

Lékařka odchází a já v hlubokém pohnutí zavřu oči a soustředím se na to pozitivní. Snažím se myslet na to, že Colton bojuje jako lev, aby se k nám vrátil zpátky. Aby se vrátil ke mně.

***

Všechny nás teď přesunuli do jiné čekárny, protože jsme zabírali celý prostor pohotovosti. Teď jsme v jiném poschodí, blíž k jednotce intenzivní péče a Coltonovi. Stěny místnosti mají uklidňující modrou barvu, ale já nejsem ani zdaleka klidná. Colton je blízko. Už jen při té myšlence se ve mně tají dech. Ale nejsem nejbližší rodina, a tak mě k němu nepustí.

Proto se musím nutit ke každému nádechu.

Mám pocit, jako by mě stáhli z kůže, obnažili mé nervy a vystavili mě proudu vody z požární hadice.

Všechny mé myšlenky se upínají k tomu, jak moc ho potřebuji vidět, abych úplně nepřišla o rozum.

Stojím a dívám se skrz skleněnou stěnu na nemocniční dvůr. Vzadu na parkovišti se rojí auta novinářů a technické vozy televizních týmů předhánějících se, kdo ukořistí senzačnější zprávy. Nepřítomně je pozoruji, celá ta hemžící se masa se stává jednou velkou rozmazanou skvrnou. Byla jsi jako zářivá jiskra v mém životě, který byl vždycky jednou velkou rozmazanou skvrnou…

Jsem tak zamyšlená, že sebou trhnu leknutím, když ucítím na rameni čísi ruku. Ohlédnu se a před sebou vidím usoužené oči Coltonovy matky. Chvíli se na sebe díváme; nepromluvíme ani slovo, ale přesto si toho tolik řekneme.

Právě přichází od Coltona. Chci se jí zeptat, jak mu je, jak vypadá, jestli je to tak zlé jako moje představy. Otevřu ústa, abych promluvila, ale zase je zavřu, protože nedokážu najít správná slova.

Dorotheiny oči se plní slzami a spodní ret se jí chvěje. „Já jen…“ začne a pak zmlkne, chytne se za ústa a zavrtí hlavou. Po chvíli začne znovu. „Nemůžu snést ten pohled, jak tam leží…“

Zkouším polknout, ale hrdlo mám úplně sevřené. Stisknu její ruku na rameni, jedinou útěchu, kterou jsem schopna nabídnout. „On bude určitě v pořádku…“ Znovu a znovu vyslovuji stejná slova, která nic nespraví, ale přesto je vyřknu.

„Ano,“ řekne a usilovně kývá hlavou, zabloudí zrakem na ten cirkus na parkovišti. „Ani jsem s ním neprožila dost času. Přišla jsem o prvních osm let jeho života, a tak mu dlužím něco navíc, za to, že jsem neměla možnost ho zachránit dřív. Bůh nemůže být tak krutý, aby mu sebral to, co si zaslouží.“ Při posledních slovech na mě pohlédne s naprostým odhodláním matky bojující za svého syna. „Já to nedovolím.“

Na chvíli vypadla z role schopné a sebejisté ženy, ale už je to zase ona.

„Mami…“ ozve se škytavý vzlyk, když do čekárny vejde Quinlan. Obě se k ní obrátíme, zatímco kráčí k nám, všechny oči na ní visí. Dívám se, jak se Dorotheina tvář úplně změní, rysy ohnivé ochranitelky vystřídá mateřská něha. Vezme Quinlan do náruče a políbí ji do vlasů, pevně stiskne víčka a šeptá slova útěchy, i když se bojí, že jsou lživá.

Připadám si jako voyeur – tolik bych tu chtěla mít svoji maminku. Dorothea zvedne hlavu a tiše zašeptá: „Teď je řada na tobě.“

„Ale já nepatřím…“ Nevím, proč jsem tak šokovaná, že mi dává takovou příležitost. Mé vnitřní já ctící předpisy se ošívá, ale má traumatizovaná duše se chvěje nedočkavostí.

„Ale patříš,“ řekne s napjatým úsměvem a vážnýma očima. „Pomáháš mu, aby se stal celým mužem – to je jediné, co já jako matka nedokážu, a to mě trápí. On se v tobě našel…“ Není s to dokončit větu a oči se jí zalijí slzami, a tak mi jen stiskne ruku. „Běž.“

Kývnu, obrátím se a jdu za mužem, bez kterého nemůžu žít, zmítána strachem i nadějí, jako když na ebenově černé obloze vybuchuje ohňostroj.

Kapitola 4

Stojím před jednotkou intenzivní péče a čekám, až mě pustí dovnitř. Sváří se ve mně strach i naděje a balvan úzkosti roztřese moje ruce. Chvíli mi trvá, než se odvážím zvednout oči a pohlédnout na rozbité tělo milovaného muže. V duchu si představuji tu hrůzu – krev, modřiny, tělo na padrť – ale nic mě nepřipraví na to, co vidím před sebou. Jeho tělo je celé a není vůbec zakrvácené, ale vůbec se nehýbe. Je tak bledý. Hlavu má ovázanou bílou gázou, pod přivřenými víčky vidím jen bělmo, příznak otoku mozku. Všude visí nějaké hadičky a monitory kolem něho neustále pípají. Ale nejvíce zdrcující není pohled na všechny ty přístroje a lékařské vybavení – ne – je to fakt, že z muže, kterého miluji, vyprchal všechen oheň, ta jeho životnost.

Pomalu se přesunu k lůžku, očima mapuji každý centimetr jeho těla, jako bych ho nikdy předtím neviděla, jako bych ho nikdy předtím nevnímala. Nikdy necítila tlukot jeho srdce na své vlastní hrudi. Zvednu ruku, abych se ho dotkla – zoufale to potřebuji – a když podržím jeho ruku ve své, je chladná a nereaguje. Dokonce i ty mozoly, které tak miluji – ty, které tak rozkošně škrábou na mé holé kůži – jsou pryč.

Tečou mi slzy. Hrnou se v nekonečném proudu a já se naslepo svezu do židle vedle lůžka. Oběma rukama držím Coltonovu dlaň, tisknu na naše spojené dlaně ústa, slzami skrápím jeho kůži. Pláču ještě víc, když si uvědomím, že tu důvěrně známou Coltonovu vůni, která živí moji vášeň, nahradil antiseptický nemocniční pach. Nikdy mi nepřišlo, jak moc tu vůni potřebuji, ten nepatrný detail, který mi tak schází, když se všechno tak drasticky změnilo.

Ze rtů tisknoucích se na naše dlaně mi unikají nesrozumitelná slova. „Prosím, probuď se, Coltone. Prosím.“ Vzlykám. „Nemůžeš mě teď opustit. Ještě potřebujeme spoustu času, ještě nám toho zbývá tolik udělat. Musím ti vařit hrozná jídla k večeři a ty mě musíš naučit, jak se surfuje. Musíme fandit klukům při zápase a já musím zase sedět na tribuně, až vyhraješ závod.“ Při pomyšlení, že se vrátí na závodní dráhu, mi srdce vyskočí až k hrdlu, ale nemůžu přestat myslet na všechny ty věci, které musíme prožívat spolu. „Musíme si dát zmrzlinu na snídani a lívance k večeři. Musíme se milovat celé nedělní odpoledne, protože se prostě nedokážeme jeden druhého nasytit. Protože já se tě nikdy nenabažím…“ Hlas se mi zlomí, zavřu oči a položím čelo na naše spojené ruce, Coltonovo jméno v opakované modlitbě na rtech.

„Ach jo, nikdy jsem na něj nebyl tak naštvanej jako včera večer.“ Z úvah mě vytrhne Beckettův hlas.

Zvednu opuchlé oči a vidím, jak se opírá o rám dveří, ruce založené na prsou, oči upřené na svého nejlepšího přítele. Vím, že ode mě nečeká odpověď – a upřímně řečeno, hlas mám ochraptělý od pláče, a tak jen cosi nesrozumitelně zamumlám a obrátím se zpátky ke Coltonovi.

„Byl jsem na něj namíchnutý už mockrát, ale včera večer to přesáhlo míru.“ Becks dlouze, rozčileně vydechne, slyším, jak neklidně šoupe nohama. Sedne si na židli naproti mně a vezme Coltona za druhou ruku. Dívá se na nehybnou tvář přítele a pak zvedne zrak nad tělo bez života muže, kterého milujeme, a pohlédne na mě. „Když jsem se dozvěděl, že tě chce nechat jít, bez vysvětlení, bez boje…“ nechápavě zavrtí hlavou a do očí mu vstoupí slzy „… myslím, že jsem ještě nikdy nebyl tak naštvaný a neměl jsem takovou chuť někomu jednu vrazit, jako když mi řekl, abych vypadl z tvého pokoje.“

„No, oba jsme pěkní paličáci,“ přitakám a nejradši bych byla zase zpátky v tom hotelovém pokoji – znovu ten den zopakovat – a mohla skončit tu hádku a znovu ho sevřít v náruči. Kéž bych mohla vrátit čas a varovat Coltona před tím, co se může stát. Ale vím, že by to bylo jedno. Můj nespoutaný rebel si myslí, že je nepřemožitelný a stejně by do toho auta vlezl.

Dívám se mu do tváře, teď je všechno jen ne nepřemožitelný. Dusím se pláčem a snažím se zadržet pláč a zoufale se mi to nedaří.

„Zvykl si věřit, že ho už nikdy nepotká štěstí. Nikdy to neřekl nahlas, ale byl prostě přesvědčený, že si nic lepšího nezaslouží. Že pro tebe není dost –“

„On je pro mě všechno,“ vydechnu a myslím to doopravdy.

Na Beckettových rtech se objeví náznak úsměvu, i když v očích má smutek. „Já vím, Rylee.“ Odmlčí se. „Jsi jeho záchranné lano.“

Zvednu oči. „A jak mu to teď pomůže? Včera, po tvém odchodu z toho hotelového pokoje, jsem od něj odešla,“ přiznám se a znovu pohlédnu na naše propletené ruce, stravována pocitem viny. „Po tom, co mi řekl, jsem měla pocit, že s ním za těchto okolností už nemůžu zůstat. Předtím jsem si myslela, že když s ním budu, že mu to pomůže, že se zacelí ty jeho rány na duši – ale prostě jsem to nezvládla, nesnesla jsem pocit, že mě podvádí. Tak jsem šla pryč.“

„Nemusíš si to vyčítat, neudělala jsi nic špatného. Bylo dobře, že sám poznal, jaké to je. Udělal pěknou kravinu, ale to jen proto, že si nevěděl rady sám se sebou… ale pak šel za tebou, Ry. Bylo přece jasné, jak moc tě potřebuje.“

„Já vím,“ šeptnu a můj hlas zaniká v neúnavném pípání přístrojů. „Ale možná, kdybych od něj odešla a už se nevrátila, možná bychom nemuseli být v tuhle chvíli tady.“

Ale moc svým slovům nevěřím a v hloubi srdce vím, že bych Coltona nikdy neopustila, i kdyby se stalo cokoliv.

Mlčky tam sedíme, každý bojujeme s vlastními myšlenkami, a pak Becks najednou vstane. Jeho židle zaskřípe na podlaze a naruší sterilní ticho v pokoji. „Tohle je na hovno. Nemůžu tu sedět a takhle na něj koukat.“ Zamíří ke dveřím.

„On to zvládne, Becksi. Musí.“ Hlas se mi zlomí a zradí moji sebejistotu.

Zastaví se a chvíli otálí u dveří, pak se ke mně obrátí. „Já ho znám, on má tvrdou palici – tak doufám, že nezklame ani tentokrát.“ Přesune pozornost na Coltona a znovu přistoupí k lůžku, žal se mění ve vztek. „Vždycky je to jen o tobě, co, Woode? Ty sebestřednej prevíte. Až se probudíš – a ty se probudíš, protože já tě takhle nenechám – nakopu ti prdel za to, že jsi nás takhle vyděsil.“

A navzdory svým drsným slovům položí ruku něžně na Coltonovo rameno, pak se obrátí a vyjde ven z pokoje.

Zůstávám sama s milovaným mužem, zdrcená strachem z budoucnosti, ale pod tou tíhou začínám cítit paprsky naděje.

Kapitola 5

Colton

Cítím vibrace motoru – rezonují mi v hrudi a říkají mi, že jsem naživu – a pak jen sleduju, jak se z té zatáčky katapultujeme. Soustředím se na ruce. Třesou se, třepou se jak nevímco. Neudržím volant, myšlenky, neudržím kurva nic. Volant se mi pod těma rukama klepe jak blázen. Prsty mě neposlouchají, v hlavě mám naprostý chaos.

Sebejistota, která byla vždy mou spásou, je fuč. Prach ve větru.

Kurva, co je?

Tření kovu o kov – odporně skřípavý zvuk – k tomu kvílení gum klouzajících smykem po asfaltu, slyším to ze všech stran. Naráží do mě Jamesonův vůz. Děsná pecka – tělo sebou trhne, odcizené myšlenky – vzpomínky se bortí jako karosérie rozdrcených aut.

Myšlenka na Rylee, první záblesk vědomí.

Paprsek světla v temnotě. Sluneční světlo prorážející oblaka dýmu po srážce. Jediná výjimka z mých pravidel. Slyším ji vzlykat ve sluchátkách, vidím ji tam na tribunách, zhroucenou hrůzou. Nedává mi to smysl. Něco se podělalo. Je to v prdeli.

Ale co? Jak?

A i když je tu všude ten kouř, vidím ji před sebou, úplně jasně. Ty fialkové oči – je v nich tolik důvěry, a já si ji nezasloužím. Zoufale mě prosí, abych ji k sobě pustil, aby mě směla uzdravit, vyléčit mou duši, ve které zůstanou navždy jizvy z minulosti, z minulosti, které neuteču, nikdy se jí nezbavím, ani kdybych mlátil hlavou do zdi.

Vidím, jak se můj vůz zvedá nad zem, letí nad tím kouřem – nad troskami zničené důvěry a marných nadějí – přestávám dýchat, mám pocit, že mi hrudník exploduje jako šrapnel, vzpomínky zaryté hluboko v paměti se prudce rozletí, netuším, kde se tu vzaly, defilují před mýma očima a všechno se se mnou točí, zatímco se z posledních sil držím volantu. Obrazy minulosti, obrazy budoucnosti, všechno kolem mě víří jako nějaké pitomé tornádo a já se neovladatelně točím kolem své osy jako vrtule a bojuji se strachem a s vědomím, že přijde bolest.

Že z tohohle se nedostanu.

Kolem létají střepiny… na dráze i v mé hlavě.

Vědomí, že budou trpět nevinní. Mám na tom víc než svůj podíl viny. Zalykám se hořkostí, která mi stoupá hrdlem, hořkost stoupající z bodavých křečí psýché – protože i uprostřed letu vstříc konečnému osvobození si uvědomuji, že ona je tu stále. On je tu stále. Vzpomínku na něj nikdy nevypudím z mysli.

Colty, když nebudeš poslouchat, bude tě to bolet. Teď buď hodný chlapec a hezky tu na něj počkej. Když budeš zlobit, stanou se ti ošklivé věci.

Skřípot kovu o kov, chrochtavé maskulinní funění.

Ve vzduchu je cítit pach zkázy, odér alkoholu.

Mé tělo naráží do ochranné konstrukce kokpitu, cítím jeho masité prsty, chtějí se mě zmocnit, přivlastnit si mě, vzít si mě.

Řekni mi, že mě miluješ. Řekni to!

Miluju tě. Miluju tě. Miluju tě.

Vůz konečně dopadne na vozovku a to je dobře, protože náraz utne ta slova na mých rtech. Všechno to vidím, všechno slyším, všechno to vnímám, jako bych se díval odkudsi zvnějšku i zevnitř. Jsem v autě a zároveň někde mimo vůz. Nezaměnitelný zvuk drceného kovu, ocitám se ve stavu beztíže, necítím žádnou bolest. Vím jen to, že když vyslovím ta slova, přijde jen bolest.

Ten zkurvenej jed mě bude rozežírat kousek po kousku, dokud ze mě nezbude nic, čím jsem teď.

Jsem ochromený hrůzou, ten strach je jako dynamit explodující ve vzduchoprázdné komoře.

Všechno mě to zasáhne v jediném drtivém dopadu – vůz tříštící se o svodidla, srdce rozbíjející se o hrudník, naděje střetávající se s démony – ale já vidím jen Rylee překračující svodidlo. Vidím jen jeho, jak přichází, zatímco ona odchází pryč.

„Rylee?“ volám na ni. Pomoz mi. Zachraň mě. Spas mě. Neohlédne se, neodpoví. Všechny moje naděje jsou v hajzlu.

Dívám se na auto – cítím, jak se kolem mě pohybuje – pomalu zastavuje, nevím, co všechno se rozbilo, propadám se do temnoty.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

„Ztrácíme ho. Dělejte něco!“

… jestlipak člověk cítí bolest, když umře…

„Coltone, prober se. Bojuj, sakra!“

Kapitola 6

Minuty se mění v hodiny.

Hodiny se mění v dny.

Čas plyne jako nic, když přijdeme skoro o všechno.

Odmítám opustit Coltonovo lůžko. Tolik lidí už ho v životě opustilo, ale já ho neopustím, protože teď záleží na všem. Neustále na něj mluvím. Vykládám mu o všem možném, ale nic nepomáhá. Na nic nereaguje, nepohne se… a já umírám bolestí.

Přicházejí návštěvníci a zase odcházejí: jeho rodiče, Quinlan, Becks. V čekárně, kam během dne přicházejí členové týmu a Tawny, podávají nové informace. Nemám pochyb, že Becks dal Tawny jasně najevo, aby se ode mě držela dál.

Pátého dne už to dál nesnesu. Potřebuji cítit jeho blízkost. Potřebuji to fyzické spojení. Opatrně dám stranou všechny dráty a hadičky a vlezu si do postele vedle něho, položím si hlavu na jeho hrudník. Teď, když cítím blízkost jeho těla, přicházejí slzy. Slyším, jak mu pravidelně tluče srdce, a v tom zvuku nacházím útěchu, dává mi to mnohem větší jistotu než pípání monitoru, na který jsem si zvykla spoléhat.

Přitulím se k němu, tolik bych si přála, aby mě objal, chtěla bych cítit to chvění, když mu hlas zadrnčí v hrudi. Alespoň střípek útěchy, ale ta nepřichází.

Dlouho tam tak ležíme a já se chvílemi propadám do dřímoty, když v tom se s úlekem proberu. Přísahala bych, že mě probudil Coltonův hlas. Přísahala bych, že v hlasitém výdechu, který opustil jeho rty, slyším zaklínadlo, jímž se dovolává svých superhrdinů. Srdce se mi bláznivě rozbuší, chvíli mi trvá, než znovu přivyknu cizímu prostředí nemocničního pokoje. Jediná důvěrně známá věc je Colton vedle mě, a i to je malá útěcha pro můj rozháraný duševní stav, protože tohle už není ten Colton jako dřív. Teď se mu zachvějí prsty a znovu zasténá, a i když to nejsou ta slova, která mě probudila, v hloubi srdce vím, že volá své superhrdiny. Žádá je o pomoc, aby ho vytáhli z té noční můry.

Nevím, jak ho utišit. Nejraději bych si vlezla dovnitř jeho těla a uzdravila ho, kdybych to uměla. A tak udělám to jediné, co mě napadne. Začnu tiše zpívat, vzpomenu si na písničku, o které mi vykládal jeho táta. Myslela jsem, že už jsem dávno zapomněla text, ale pak se rozvzpomenu na první slova a další už přicházejí sama.

A tak se v tom studeném a sterilním prostředí obracím k poezii – možná, že písnička z dětství, ta o kouzelném dráčkovi, Coltona rozehřeje.

Ani si neuvědomím, že jsem usnula. S trhnutím se probudím, když uslyším vrzání střevíců na linoleu. Zvednu hlavu a před sebou uvidím laskavé oči ošetřující sestry. Tváří se přísně a vidím, že by mi nejradši vynadala, ale můj prosebný pohled ji obměkčí.

„Ale no tak, tohle přeci nejde. To by vás také mohli vyvést,“ vrtí nade mnou. „Ale nebojte, můžete tu zůstat, když budu mít službu. Nikdo se to nedozví.“ Spiklenecky na mě mrkne a já se vděčně usměju.

„Děkuju. Já… já jen chtěla…“ nevím, jak mám slovy vyjádřit, že s ním potřebuji mít nějaké spojení.

Chápavě mě popleská po paži. „Já vím, má milá. Kdo ví, třeba to pomůže. Jenom buďte opatrná, ano?“ Kývnu, že rozumím, a ona opustí pokoj.

Zůstanu s ním sama v přítmí pokoje, kde jen přízračně září přístroje. Tisknu se mu k boku a zvednu hlavu, abych ho políbila na své oblíbené místečko pod čelistí. Za tu dobu mu povyrostly vousy a lechtají mě na rtech, ale je to hezký pocit. Nasávám jeho vůni a nemůžu se nabažit jeho přítomnosti. Po tváři mi teče slza a najednou na mě všechno dolehne. Ležím tu a objímám milovaného muže, tolik se bojím, že bych ho mohla ztratit.

A nedokážu vyjádřit strach, který svírá mé srdce, než těmi čtyřmi slůvky.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Po čase mi slzy přestanou téct a já se pomalu propadám do náruče spánku.

***

Probudím se dezorientovaná, rychle mžikám oslněná paprsky slunce, které sem prosakují okny. K uším mi dolehnou tlumené hlasy, ale jeden z nich, který mě překvapí nejvíce, mi vibruje přímo pod uchem.

Trhnu sebou a uvědomím si, že to drnčí Coltonův hlas. Ve zlomku sekundy mi srdce zabouří, dech se mi zatají novou nadějí. Sednu si a hlava se mi zatočí. Nespouštím oči z milovaného muže, na všechno ostatní v místnosti zapomínám.

„Ahoj.“ Nic víc ze sebe nevypravím. Mráz mi tančí na kůži a ruce se mi roztřesou, když vidím, že je při vědomí a pozorně si mě prohlíží.

Rychle mi pohlédne přes rameno a pak se mi znovu zadívá do očí. „Ahoj,“ řekne ochraptěle a já v duchu jásám. Natočí hlavu a pozoruje mě. Ačkoliv v jeho tváři vidím zmatek, je mi to jedno. Je živý a celý.

Vrátil se ke mně.

Mlčky se na něj dívám, srdce mi běží jak o závod a samou radostí ani nedokážu promluvit. „Iron-Ironman…“ zakoktám a myslím tím, že musím sehnat doktora. Bojím se pohnout. Chtěla bych ho políbit, obejmout, nikdy ho už nepustit. Jen se na mě dívá, jako by nevěděl, kde je, což je pochopitelné, protože se právě probral v naprosto cizím prostředí a jediná věc, kterou ode mě slyší, je jméno superhrdiny.

Chci se zvednout z postele, ale zvedne ruku a uchopí mě za zápěstí. „Co tady děláš?“ Pátravě si mě prohlíží a v jeho pohledu je tolik otázek a já si nejsem jista, jestli na ně dokážu odpovědět.

„Já – já – měl jsi nehodu,“ zakoktám. Úzkost, která mi stoupá páteří, je určitě jen důsledek duševního vyčerpání z posledních dnů. „Při závodech ses vyboural. Tvoje hlava… byl jsi týden mimo…“ Jen přimhouří oči. Vidím, jak se snaží rozvzpomenout, a dám mu chvíli času.

Jeho pohled znovu zamíří někam za moje rameno a teprve teď si vzpomenu, že jsem v pokoji slyšela hlasy – bylo to víc osob – ale mám strach se ohlédnout. „Coltone…“

„Tys mě opustila.“ Jeho hlas je zlomený, dívá se, jako by nevěřil.

„Ne…“ zavrtím hlavou a vezmu ho za ruku, hlas se mi chvěje strachem. „Ne. Jsem zpátky. Vždyť jsme to spolu vyřešili. Probudili jsme se spolu.“ Slyším paniku ve svém hlase, srdce mi tluče, naděje, která ve mně rostla, zažívá drtivý pád.

Nevěřícně zavrtí hlavou. „Ne, to není pravda.“ Znovu se mi podívá přes rameno, pustí mě a vztáhne ruku k té osobě za mnou. „Odešla jsi ode mě. Běžel jsem za tebou a ty jsi nikde nebyla. Ona mě našla v tom výtahu.“ Konečně vidím ten úsměv, po kterém tak toužím, který má být stvrzením toho, že jsme zase spolu… ale nepatří mně.

V plicích mi nezůstane žádný vzduch, všechna krev se mi vytratí z tváří a chlad se vkrádá do každého vlákna mé duše, protože ten úsměv, který miluji – který má patřit jenom mně – je určen té osobě za mými zády.

„Colton si nemohl vzpomenout, děvenko.“ Ten hlas mě udeří jako rána palicí. „Takže jsem mu musela vyprávět, jak to bylo.“ V mém zorném poli se objeví Tawny, krčí nos v pohrdavém úšklebku. „Jak jsi ho opustila a jak jsme se my dva znovu dali dohromady.“ Na tváři se jí rozlévá vítězoslavný úsměv a oči jí divoce planou. Je si tak jistá sama sebou.

Vyhrála jsem.

A ty jsi prohrála.

Před očima se mi zatmí a propadám se do strašné nicoty.

Kapitola 7

S úlekem se probudím. Plíce lapají po dechu a mysl v té obluzující mlze horečně pátrá po něčem skutečném. Výkřik mi odumře na rtech, když si uvědomím, že jsem v Coltonově pokoji, jen já a on. Ležím vedle něho s hlavou na jeho hrudi, paží ho objímám kolem pasu.

Rozechvěle vydechnu, cítím, jak v krvi stoupá adrenalin. Byl to sen. Kristepane, byl to jen sen, opakuji si stále dokola. Poslouchám ustavičné pípání monitoru, nasávám nemocniční pach – věci, které jsem se naučila nenávidět, ale teď jsem za ně ráda, protože je to způsob, jak přesvědčit sama sebe, že se nic nezměnilo. Colton pořád spí a já stále doufám v zázrak.

V zázrak, kde není místo pro Tawny.

Hlava mi znovu klesne na Coltonovu hruď, ten strašný sen je už jen stínem kdesi v mé mysli, přesto se chvěji úzkostí. Usilovně myslím na ten hrůzný sen, na noční můry, které nás pronásledují, víčka mi těžknou a znovu přichází vítaný spánek. A v tom spánku cítím, jak mě čísi ruka pohladí po vlasech a znehybní na mých zádech, slastně se usmívám v tom polobdělém stavu a přimknu se ještě víc k tělu, z něhož sálá teplo a klid.

A pak mi to dochází. Zvednu hlavu a pohlédnu na Coltona. Vzlyk, který se mi zadrhne v hrdle, není ničím ve srovnání s přemetem, který provede moje srdce. V tu chvíli jsem dokonale vzhůru.

Když se naše oči setkají, jsem jako ochromená, tolik myšlenek mi letí hlavou, a ta nejdůležitější je, že se ke mně vrátil zpátky. Colton je vzhůru, je živý, je zpátky u mě. Díváme se na sebe a já vidím v jeho očích zmatek a ještě něco jiného, něco neznámého.

„Ahoj, ty tam,“ usměju se rozechvěle. Colton si navlhčí rty a na chvilku zavře oči. Na chvíli zpanikařím, že zase upadá do bezvědomí. K mé úlevě znovu zvedne víčka a pohne rty, ale nevychází z nich žádný zvuk.

„Pšš, pšš,“ šeptám a položím mu prst na rty. „Měl jsi nehodu.“ Nakrabatí čelo a chce zvednout ruku, ale nejde to, jako by byla mrtvá. Snaží se pohnout očima a podívat se na tlusté obvazy na hlavě. „Jsi po operaci.“ Oči se mu rozšíří zmatkem a já se v duchu proklínám za to, jak pletu páté přes deváté. Monitor vedle mě se rozpípá, místnost je plná těch pisklavých zvuků. „Ale už je to v pořádku. Vrátil ses ke mně.“ Vidím, jak se usilovně snaží porozumět, ale jeho pohled je prázdný. „Zavolám sestru.“

Chci se zvednout, ale Coltonova dlaň spočívající na matraci mě uchopí kolem zápěstí. Zavrtí hlavou a při tom pohybu zamrká bolestí. Položím mu dlaň na skráň, jeho tvář bledne a na kořeni nosu se objeví kapičky potu.

„Nehýbej se, ano?“ Hlas mi vynechává, pohledem bloudím po jeho tváři a pátrám po známkách bolesti.

Neznatelně kývne a s nepřítomným pohledem šeptne: „Bolí.“

„Já vím, že to bolí.“ Sáhnu za postel a stisknu tlačítko pro přivolání sestry. „Zavoláme sestru a ona ti od té bolesti pomůže, ano?“

„Ry…“ Znovu ho zradí hlas a mě v srdci zamrazí strachem. Udělám jedinou věc, která mu může dodat jistoty. Skloním se k němu a dotknu se rty jeho tváře, chvíli je tam nechám a jen těžko se bráním přívalu citů, které se na mě řítí jako tsunami, a já se se otřásám tichými vzlyky a na jeho tvář dopadají mé slzy. Pak uslyším tichý vzdech, a když na něj pohlédnu, oči má zavřené a jeho mysl se opět propadla do černé nicoty.

„Všechno v pořádku?“ vytrhne mě z toho okamžiku sestra.

Ohlédnu se po ní, Coltonovu tvář stále držím v dlani a mé slzy skrápějí jeho rty. „Probral se…“ Víc nedokážu říct, úleva mě oloupila o slova. „Probral se.“

***

Colton se za posledních pár dnů několikrát probral. Krátké okamžiky jasného vědomí střídající se s dlouhým zmateným spánkem. Při každém probuzení se snaží bez úspěchu promluvit a já se pokaždé snažím utišit jeho strach – poznám to podle zrychleného tepu.

Odmítám opustit jeho lůžko, bojím se, že bych propásla nějaký vzácný okamžik. Chci být u něj, abych ho mohla ujistit, že je všechno v pořádku, až se zase probudí.

Dorothea mě nakonec přesvědčila, abych si na chvilku vzala pauzu, zašla si do kantýny. Strašně moc se mi nechce, ale uvědomím si, že si jejího syna uzurpuji pro sebe a ona s ním jistě také chce strávit pár chvil.

Vyberu si jídlo, i když nemám na nic chuť. Od příjezdu na Floridu už na mě džíny sotva visí. Nic z nabídky jídel se mi nezamlouvá – dokonce ani čokoláda, zaručená potravina pro chvíle stresu.

Zazvoní mi mobil a já pro něj sáhnu v naději, že je to Dorothea, aby mi oznámila, že se Colton znovu probral, ale není to ona. Mé vzrušení klesne na nulu. „Ahoj, Had.“

„Ahoj, zlato. Něco nového?“

„Nic.“ Jen si vzdychnu, tak ráda bych řekla víc. Haddie už mě zná a nechá mě mlčet.

„Hele, jestli se brzo neprobere, na nic nečekám a posadím tu svou prdel do letadla a letím za tebou.“ To je celá Haddie. S ničím nedělá štráchy. Ale nepotřebuji ji tu mít fyzicky. Stejně by tu jen seděla a čekala jako my všichni, k čemu by to bylo dobré?

„Jenom prdel?“ Teď se dokonce usměju, i když mi to přijde nemístné na tomto neutěšeném místě.

„No, hlavně že jsem tě rozesmála…“ Zasměje se. „Tak sláva! Už zase začínáš připomínat starou dobrou Rylee. Takže ještě tam zůstaneš?“

„To je jediné, co můžu udělat,“ vzdychnu.

„No, a jak je na tom? Probouzí se?“

„Jo, včera večer se na chvíli probral.“

„Hm, to je popáté za dva dny, alespoň co říkal Becks. To je dobré znamení, ne? Lepší než nic!“

„Asi… já nevím. On se tváří hrozně vyděšeně, když se probere – na monitorech mu okamžitě strašně vyletí puls a nemůže popadnout dech – a je to vždycky jen na chvilku, ani nemáme čas mu něco vysvětlit, říct mu, že bude v pořádku.“

„Ale všechny vás tam vidí, Ry. Tak to musí vědět, že to bude dobrý.“ Jen něco nepřesvědčivě zamumlám a doufám, že její slova jsou pravdivá. Když nás uvidí kolem sebe, nebude mít strach, že je na smrtelné posteli. „A co říká doktor?“

Zhluboka se nadechnu, bojím se, aby se mé obavy nestaly skutečností. „Tvrdí, že je Colton stabilní. Že čím častěji se probouzí, tím lépe… ale dokud nezačne mluvit v celých větách, nedá se poznat, jestli není poškozená nějaká část mozku.“

„Bezva,“ řekne a protáhne to slovo, že zní skoro jako otázka. „Co mi nechceš říct, Ry?“

Postrkuji kousky jídla na talíři a lovím v mysli útržky vzpomínek. Těžce polknu a rozechvěle se nadechnu. „Podle doktora by mohla být dočasně narušená motorika…“

„A…?“ na lince visí ticho, Haddie čeká na pokračování. „Polož tu vidličku a mluv se mnou. Řekni mi, čeho se opravdu bojíš. Žádné kecy. Přestaň chodit okolo horké kaše a vybal to, do prkýnka.“

Těžce si povzdechnu, i když se mě snaží rozesmát. „Možná si nebude vzpomínat na spoustu věcí. V takových případech pacient může trpět dočasnou ztrátou paměti.“

„Bojíš se, že si nebude pamatovat, co se stalo, viď? Ani to dobré, ani to zlé?“

Neodpovídám, připadám si hloupě, usvědčená ve svém strachu. Pochopí mé mlčení jako odpověď. „No, tebe si určitě pamatovat bude, když se tě nelekl, když jsi tam s ním ležela v posteli, ne? Vzal tě za ruku, hladil tě po vlasech? Určitě ví, kdo jsi.“

„Jo… Jenomže když si pomyslím, že bych o něj zase měla přijít, teď když jsme se k sobě vrátili – ta představa mě děsí k smrti.“

„Přestaň myslet na to, co není. Já ti rozumím, vím, čeho se bojíš, ale Ry, vždyť ty už jsi překonala tolik těžkých okamžiků – i tu Tawny a její skopičiny. Takže je ještě brzo skákat z okna. Uvidíš, co bude. Až to přijde, tak to přijde.“

Chci něco odpovědět a vtom mi v mobilu pípne příchozí zpráva. Odtáhnu telefon od ucha a srdce se mi rozbuší, když vidím zprávu od Quinlan. Probral se.

„To je Colton. Musím jít.“

Kapitola 8

Colton

Hlava mě bolí, jako by do ní někdo mlátil kladivem. Oči mě pálí, jako kdybych se probudil po pátém Jackovi. V puse mám hořko a žaludek se mi bouří.

Bouří se, jako bych byl zpátky v tom pokoji – zatuchlá matrace, úzkost vkrádající se do srdce, zatímco čekám na něho, až přijde, na mámu, až mě předá, až mě prodá… ale to přece není, kurva, možný. Je tu se mnou Quin, Beckett, máma a táta.

Co se to děje, sakra?

Pevně stisknu víčka a snažím se z hlavy vytřást ten zmatek, ale dosáhnu jedině toho, že to zatraceně bolí.

Bolest.

Utrpení.

Slast.

Touha.

Rylee.

Útržky vzpomínek, kterých se nedokážu dopátrat dřív, než zmizí v temnotě, která je znovu uvězní.

Kde je?

Usilovně se snažím polapit další vzpomínky, přivolat si je, chytit se jich jako záchranného lana.

Co když se nakonec dopátrala mého tajemství? Zjistila, že ta slast nestojí za bolest, kterou jí nakonec způsobím?

„Pane Donavane? Jsem doktor Irons. Slyšíte mě?“

Co jsi, sakra, zač? Hledí na mě ledově modré oči.

„Možná vám mluvení dělá obtíže. Dostanete trochu vody. Můžete mi stisknout ruku na znamení, že rozumíte?“

Proč bych mu, sakra, měl mačkat ruku? A proč se má ruka nehýbe? Jak pojedu dneska závod, když ani neudržím volant, do prdele?

Srdce mi mlátí, jako by to byl pedál, na který dupu, protože právě teď bych měl být na závodní dráze.

Jenomže jsem tady.

A včera večer jsem byl tam, byl jsem tam s Ry. Probudil jsem se vedle ní… a ona tu není.

… jedu si pro šachovnicovou vlajku, miláčku…

Všechno se to slije dohromady. A pak nepropustná tma. Před očima se mi míhají geometrické obrazce – černá a bílá, bílé tečky v černé tmě, šachovnicové díry. Nedokážu ty tečky spojit. Nic mi nedává smysl, v hlavě mám jen zmatek.

Všechny oči v té místnosti se upírají na mě, jako bych byl nějaký exponát v panoptiku.

A nyní, velevážení, uvidíte mimořádný výkon: hýbání prsty.

Zkusím levou ruku a ta zareaguje. Ježíšku na nebi, díky!

Znovu se vrátím vzpomínkami zpět. Drtící se kov, létající jiskry, všude kolem kouř. Havárie, kotrmelce, volný pád, nárazy.

… hele! Tví superhrdinové přeci jen přišli…

Mozek se snaží přijít na to, co to, sakra, znamená, ale v hlavě mám prázdno.

Rylee je pryč.

Nedokáže milovat mou zlomenou duši.

Snažím se vyhnat ty pitomosti z hlavy, ale zasténám bolestí.

Max.

Já.

Odešla.

Tohle jí přece nemůžu udělat.

„Coltone.“ Zase na mě mluví ten doktor. „Měl jste vážnou nehodu. Máte štěstí, že jste to přežil.“

Vážnou nehodu? Útržky vzpomínek začínají dávat větší smysl, ale pořád je tu spousta bílých míst. Chci něco říct, ale v ústech mám tak sucho, že jen něco zaskřehotám.

„Poranil jste si hlavu.“ Usmívá se na mě, ale jsem na pozoru.

Nechval dne před večerem.

Možná mi zachránili život, ale proč žít, když tady není ona?

Má dost rozumu, aby mě opustila, protože já jí nemůžu dát, co potřebuje: stabilitu, život bez závodění, slib lásky až do skonání věků.

„Sestra vám přinese vodu, abyste si mohl svlažit hrdlo.“ Doktor si něco píše na tablet. „Vím, že teď to vypadá hrozně, ale budete v pořádku. To nejtěžší je za námi. Teď vás jen čeká dlouhá cesta k uzdravení.“

Cesta k uzdravení? No tak díky, fakt – to spíš dálnice do pekla.

Mé bezprostřední zorné pole zaplní tváře. Máma líbající mě na tvář, po tváři se jí koulí slzy. Táta se snaží skrýt pohnutí, ale na očích mu vidím, jak je zničený. Quin se tváří zdrceně. Becks brumlá cosi o sobeckém hajzlovi.

Tak to musí být, sakra, vážné.

Ta podivná prázdnota přetrvává. Cítím se tak… nekompletní.

Rylee.

Teď všichni o trochu ustoupí, máma všem přikáže, aby udělali místo a nechali mě dýchat.

A vzduchu, kterého jsem se právě nadechl, se mi znovu nedostává.

Stočím oči k nejasné skvrně na kraji zorného pole a pak ji uvidím.

Stojí tam ve dveřích, vlasy stažené do gumičky, v nenalíčené tváři prázdný výraz, stružky slz řinoucí se po tvářích, dokonalé rty pootevřené v úleku. Vypadá, jako by právě prošla peklem, ale je to ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy viděl.

Klidně si říkejte, že jsem srágora, ale přísahám bohu, ona je pro mě vzduch, který mé tělo potřebuje k dýchání. Ona je všechno, co potřebuji, a já si ji vůbec nezasloužím.

V rukou převrací mobil, na sobě má moje šťastné tričko, v neklidných těkajících očích vidím nesmírnou úzkost.

Dýchej, Donavane. Dýchej, sakra. Neodešla od tebe. Je pořád tady. Spása, která dokáže neutralizovat kyselinu rozežírající mi duši.

Konečně na mě upře oči. A já v nich vidím svou budoucnost, svou spásu, jedinou naději na vykoupení. A také v nich vidím nesmírnou škálu emocí: úlevu, radost, strach, obavy a ještě cosi neznámého.

Cosi neznámého. A to mě zajímá.

Neříká nic, ale cítím, jak je rozpolcená. Že to není fér, když musí tohle zase prožívat znovu. Ale závodění je můj život. Potřebuji to stejně jako vzduch, který dýchám – já vím, je to ironie, když vezmu v úvahu, že mým vzduchem je ona – ale je to to jediné, co mi pomůže přežít a utéct démonům, kteří mě pronásledují. Tomu marastu, který vzlíná do každé praskliny mé duše a nikdy ho nelze vykořenit. Nemůžu být tak sobecký a žádat ji, aby zůstala se mnou, protože nejsem nic než ten nejsebestřednější hajzl na povrchu země.

Odhánět ji od sebe a zároveň ji prosit, aby zůstala.

Ale jak ji můžu nechat jít, když už jí patřím celou svou duší?

S radostí bych se zadusil, jen aby ona mohla volně dýchat. Aby už se nikdy nemusela bát. Zbavit se toho věčnýho strachu.

Měl jsem jí to říct – překonat ten zasraný strach, co mě tak žere – ale nedokázal jsem to… a ona to teď neví.

Spidermanuju tě…

Slova mi křičí v hlavě, ale uváznou mi v hrdle. Nevím, jestli se někdy uzdravím natolik, abych dokázal ta slova vyslovit.

O to všechno mě před lety připravila tamta.

A já za to teď zaplatím.

Tím, že propásnu svou jedinou šanci.

Pak uslyším vzlyk, který se jí dere z hrdla. V tom zvuku je taková beznaděj. Vidím, jak se jí třesou ramena a jak se celá hroutí.

A vím, že to, co bych chtěl, a co by pro ni bylo nejlepší, jsou dvě naprosto rozdílné věci.

Kapitola 9

Když vidím, že je při vědomí, ačkoliv jeho pohled je dosud nepřítomný, vydere se mi z hrdla vzlyk. I když je potlučený, je to nejkrásnější pohled na světě.

Srdce mi dělá hotové přemety, je-li vůbec něco takového možné. Mlčky se na sebe díváme a všichni kolem nás postupně ztichnou a sledují náš rozhovor beze slov.

Mám pocit, že mi nohy přimrzly k podlaze, zatímco se snažím číst v Coltonových očích, v nichž se střídají emoce v rychlém sledu. Skoro jako by se za něco omlouval, nedokážu odhadnout, co vlastně znamená ten pohled, a je mi z toho úzko.

Kolem mě se prosmykne sestra nesoucí sklenici s pitím. Vloží mu do úst slámku a on dychtivě pije, dokud není sklenice prázdná.

„Panečku, to byla žízeň!“ řekne sestra vesele.

Snažím se nebrečet, ale nedokážu zůstat klidná. Na ramenou ucítím Quinlaninu ruku, ale sotva ji beru na vědomí.

Sestra si od doktora Ironse vezme kartu a odchází. Stojím tam bez pohnutí a mlčky sleduji, jak lékař Coltona prohlíží: kontroluje mu oči, zkouší reflexy, zjišťuje, jak pevně mu Colton dokáže stisknout ruku. Chce po něm, aby to zkusil několikrát, a já vidím v Coltonově tváři paniku. Nedokážu odvrátit pohled. Podrobně si prohlížím jeho tvář, bojím se, že mi něco unikne.

„Zdá se, že bude v pořádku,“ řekne doktor Irons po důkladné prohlídce. „Jak se cítíte, Coltone?“

Colton několikrát polkne, oči se mu zavřou a zase otevřou. Přikročím blíž, chci, aby jeho bolest byla už pryč. Rozhlíží se kolem sebe, pokouší se promluvit. „Hlava. Bolí,“ zachroptí. „Moje ruka…“ Sklopí zrak k pravé ruce, a když zvedne oči, má v nich zmatek.

„Co se… stalo? Jak dlouho…?“

Doktor Irons si sedne na pelest a vykládá mu o nehodě, o operaci, že byl dlouho v kómatu. „Pokud jde o vaši ruku, patrně jsou to přetrvávající následky otoku mozku. Budeme vás pozorovat a uvidíme, jak se to bude vyvíjet.“ Colton soustředěně naslouchá „Řekněte mi, co si pamatujete jako poslední?“ vybídne ho lékař.

Zatajím dech. Colton vzdychne. Znovu polkne a olízne si rty.

„Vzpomínám si… poklepal jsem na kapotu… čtyřikrát.“ Hlas mu zeslábne a v hlasivkách mu chrčí.

„A dál?“ zeptá se Andy.

Colton se podívá na tátu a soustředěně stiskne víčka. „Jsou to jen útržky. Něco si pamatuju jasně,“ zachroptí a pohlédne na doktora Ironse. „A něco… je to… cítím to, ale nedokážu si vzpomenout.“

„To je normální. Někdy –“

„Ohňostroj před startem,“ přeruší ho Colton. „Vzbudit se příliš oblečený.“

Colton ke mně zvedne oči a dá mi tak najevo, že si mě pamatuje, pamatuje si slova, kterými jsem ho vzbudila před závodem. Pousměje se koutkem úst, vypadá to skoro nepatřičně na té bílé tváři, jindy do bronzova opálené.

A kdyby mu moje srdce nepatřilo už dávno, pak by se ho zmocnil právě v tomto okamžiku.

Neudržím se a tiše se zasměju. Nedokážu poručit svým nohám, aby zůstaly na místě, a rozběhnu se k lůžku. Zeširoka se usmívám, slzy se mi řinou po tváři a srdce mi překypuje láskou. Tolik se mi ulevilo, po tolika dnech nejistoty. Vezmu ho za bezvládnou ruku a něžně ji stisknu.

„Ahoj.“ Zní to pitomě, ale nic lepšího mě nenapadne, jak jsem dojatá.

„… ahoj,“ zašeptá a na rtech se mu objeví ten nejistý úsměv, který tak miluji.

Díváme se na sebe a jeho oči jsou tak výmluvné, i když nic neříká. Propletu své prsty s jeho a zase má ten poplašený pohled, když se snaží zareagovat, ale ruka ho neposlouchá.

„To je v pořádku,“ utěšuji ho. Něžně ho pohladím po tváři. „Musíš tomu dát čas, chvíli bude trvat, než se uzdravíš.“

Zelené oči se mu zalesknou a já vidím, jak je pro něj těžké všechno to pochopit. S bolestí v srdci sleduji, s jakou bezmocí si muž, kterého miluji, uvědomuje, že jeho tělo, jindy tak plné života, je pouhou troskou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rychle a nespoutaně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.