George Mikes

Jak být

chudým

Kniha o tom, jak být důstojně chudým a zbavit se zbytečných nástrah velkých peněz, jistě přesvědčí každého strádajícího boháče, že se vyplatí být chudým a šťastným.

Dauphin 2015

Tuto knihu věnuji svému příteli a nakladateli Andrému Deutschovi, bez jehož laskavé pomoci bych nikdy nedokázal zůstat chudým.

Copyright © George Mikes – dědicové, Heirs, 1983

Translation © Kamil Maxa, 2015

© Dauphin, 2015

ISBN 978-80-7272-833-6

ISBN 978-80-7272-834-3 (pdf)

ISBN 978-80-7272-835-0 (e-pub)

Dobré kšefty

Zkusme si vysvětlit pravý význam termínu výhodná koupě. Je to stav, kdy je něco nabízeno za nízkou a výhodnou cenu. Je to příležitost koupit něco za nižší cenu, než je obvyklé, nebo za menší cenu, než jaká je opravdová hodnota věci. Současnější definice praví, že výhodná koupě je nechutný švindl, jak dostat peníze z kapes hloupých a nevinných lidí.

Ve svém životě jsem se nikdy neúčastnil zasedání představenstva velké firmy, ale jsem přesvědčen, že diskuse může být vedena v následujícím duchu. Výrobní cena nového produktu, řekněme zubní pasty, dělá dobrých 80 pencí, prodávat jí budeme za jednu libru a dvacet pencí. Zubní pasta to není špatná (ale ani nijak zvláště dobrá), a protože lidi rádi zkoušejí nové věci, na této ceně začneme. Víme, že po čase kouzlo novinky pomine a prodej začne klesat. Až se to stane, snížíme cenu na jednu libru a patnáct pencí. Přes celou pastu dáme nálepku SLEVA 5 % a lidé se přetrhnou, aby nakoupili výhodně. A to i přesto, že pasta stále stojí o 43 % více, než je cena skutečná.

Někdy sleva nedělá ani těch pět pencí, ale třeba jen jednu penci. Co je to za příšernou nestydatost inzerovat, že vaše oblíbené mýdlo, prací prášek, psí žrádlo či cokoliv jiného zlevnilo o jednu penci? I ten nejchudší penzista by toto měl považovat za urážku. Ale nebude. Slevy se musejí využít. „Dárek“ v podobě jedné pence je, jako by vás někdo pozval na večeři a přinesl vám než jednu (chutně připravenou) kuličku hrášku. A i když to sleva je, je to urážka. A lidé vědí, že prášek na praní stejně potřebují (nebo cokoliv jiného), tak proč to nekoupit o penci levněji. Když jsem byl malý, v Maďarsku byl obžalován jeden muž z vraždy a doznal se. Vraždil kvůli jednomu šilinku. Soudce to pobouřilo. „Zabil jste pro jeden šilink! Co můžete uvést na svou obhajobu?“ A vrah opáčil: „Šilink sem, šilink tam …“ A to stejné říkají dnešní zákazníci: „Pence sem, pence tam …“

Opravdový průšvih nastane, jsou-li ve slevě zjevně neužitečné věci. Když vidí slevy a výprodeje, mnoho lidí se prostě neudrží. Pod tíhou toho, že mohou nakoupit se slevou, kupují šaty, které nenosí, nábytek, na který nemají místo. Staré panny kupují kolečkové brusle a nekuřáci čističe na dýmky. Lidé šílí kvůli levné dovolené v Albánii, i když je sporné, proč by tam kdo vlastně měl jezdit; snad jedině kdyby jim za to někdo ještě řádně zaplatil. Hlásí se do knižních klubů, protože mohou získat dva romány George Mereditha po dvou librách za kus. Jednou jsem slyšel o chlápkovi, který si ve slevě koupil elektrickou okružní pilu a hned druhý den si na ní uřízl dva prsty. Vůbec nelitoval, ta pila byla vážně neskutečně levná.

Docela dost lidí je přesvědčeno, že na těchto nákupech opravdu vydělá. Znám jednu dámu, jinak okouzlující a duševně zdravou, která mi často vypráví své zážitky, jako je tento: „Dneska jsem měla štěstí. Koupila jsem si kostým za 120 liber, zlevněný ze 400. Za 40 liber jsem pořídila kufr, který normálně stojí 120, a nádherný perský koberec za 600 liber. Plná cena dělala 900.“ Teď už jen mohla dodat, že se cítí trochu marnotratně. Nikdy jí nedojde, že právě vyhodila oknem 760 liber. Naopak, má za to, že 660 právě ušetřila. Je jisté, že kdyby měla na nákupy více času, mohla by se tím živit.

Někteří nakupují ve velkém, protože je to levnější. Vystihnete-li ten správný okamžik, dá se pořídit novozélandské jehněčí o tři pence levněji než obvykle. Ale musíte koupit půl tuny naráz. A tak lidi běží koupit mrazák, aby následně zjistili, že se tam půl tuny jehněčího nevejde. Znal jsem manžele, kteří koupili spoustu cukru. Považovali to za nákup století, který by bylo škoda promeškat. Koupili tolik cukru, že to na celý život stačilo jim, jejich dětem i vnoučatům. Když cukr přivezli, zjistili, že ho není kde uskladnit. Nakonec je napadlo, že mají docela prostornou toaletu, a tam tedy zásoby uskladnili. Pomineme-li skutečnost, že ona místnost byla časem značně ulepena, vždy, když sladidlo nabízeli ke kávě, byli z toho jejich hosté poněkud rozpačití. Nabízení slev je reklamní trik, který chudé ještě více ožebračuje. Dokud budou chamtiví troubové obchodníky svými nákupy podporovat, bude se jim dařit. Kdyby byly slevy zakázány zákonem, naše životní úroveň by rázem vzrostla o 7,39 procenta.

A nyní se zaměřme na sloveso smlouvat. Znamená jednat o ceně za účelem jejího snížení. Angličané o smlouvání s oblibou smýšlí jako o zvrácené orientální zvyklosti a jsou pyšní na to, že nikdy nesmlouvají. Budiž, možná nesmlouvají v obchodech, ale o cenách domů a ojetých aut se dohadují. Velké obchody s sebou vždy nesou vyjednávání v řádu milionů liber a britské odbory vlastně nedělají nic jiného, než že stále vyjednávají. Navzdory tomu smlouvání stále zůstává nestoudným orientálním zvykem, který zde zapustil kořeny. Angličané ve smlouvání nejsou dobří, což ale neznamená, že by nesmlouvali.

Když budete poslouchat opravdové orientální smlouvání, získáte pocit, že žádná moc, ani láska, ani peníze, nemůže prodejce donutit rozloučit se řekněme se starožitným stolkem, zatímco kupující předstírá, že by ho nechtěl ani zadarmo. Prodavač má k tomu kousku tak silnou citovou vazbu, že cenu vyžene až do nebes; kupující na věci vidí vady a s opovržením věc označí za napodobeninu. Správná orientální tahanice se několikrát musí přerušit. Zájemce spěšně opouští obchod (aby se za dvě minuty vrátil) nebo se prodejce už ani nenamáhá reagovat na naposledy vyslovenou nabídku, která ho k smrti uráží. I náboženství hraje roli. Prodavač přísahá všemohoucímu Bohu či Alláhovi nebo na smrt své matky (zajisté již dávno mrtvé), že ho stůl stál o mnoho více, než za kolik ho nabízí, a zájemce se s adekvátní vážností dušuje, že tak ohavně vysokou cenu by za ten polorozpadlý krám nezaplatil, ani kdyby ty peníze měl; což ale nemá. Řádná orientální tahanice nakonec končí dohodou a přátelským potřesením rukou.

Na počátku války jsem pracoval jako nezávislý novinář, většinou pro BBC, a moje první žena tam pracovala taktéž. Dopoledne jsem měl volná, a tak jsem obstarával domácí nákupy. V ulici St John’s Wood High Street jsme měli postarší tlustou zelinářku původem z Itálie, paní Salamoneovou. Bezchybně a beze stopy cizího přízvuku hovořila nářečím cockney. Na své početné děti a vnoučata však mluvila, křičela a dohadovala se s nimi rodnou italštinou. My, zákazníci, jsme zatím trpělivě čekali ve frontě na své zelí. „Devět pencí,“ vyštěkla. Všichni Angličané ve frontě si potají pomysleli, že je to cena trochu přemrštěná, ale do jednoho včetně mě jsme bez okolků zaplatili a byli jsme rádi, že nám paní Salamoneová to zelí vůbec prodala. Výjimkou byla pouze paní T., rovněž Italka.

„Kolik stojí tohle – zelí?“ zeptala se agresivně a tón jejího hlasu naznačoval, že „odpad“ je slovo, které neužila jen ze slušnosti.

„Devět pencí.“

Paní T. se ironicky rozřehtala, jako by vyslechla opravdu povedený vtip.

„To nemůžete myslet vážně, tohle napůl shnilé, měkké a mizerné zelí bych se bála dát i prasatům.“

Paní Salamoneová zasmušile naznačila, že to myslí vážně a že zelí je v pořádku. Ale paní T. nedala pokoj. „Devět pencí? To je loupež za bílého dne. To je zločin, šmelina! Dám šest.“

Bylo zjevně nedůstojné byť jen odpovědět a prodavačka se obrátila k dalšímu zákazníkovi.

„Šest a půl,“ přihodila paní T. jako poslední nabídku.

Paní Salamoneová na ni ani nepohlédla a zákaznice uraženě odešla … po třech minutách se vrátila s nabídkou sedmi pencí. Teprve po dlouhém a hlasitém dohadování paní T. usmlouvala ono zelí na osm pencí.

Dlouho mi trvalo pochopit, proč paní Salamoneová se svou krajankou vůbec ztrácela čas. Měla přece hromadu bezproblémových zákazníků. Pomalu mi začalo svítat a bylo to očividné. Paní T. byla její oblíbenou zákaznicí, jedinou, jíž si opravdu vážila, a jen ona nakupovala stejným způsobem, který kdysi učili i ji. Pohrdala tím anglickým stádem, které si omotala kolem prstu, ona, nevzdělaná italská selka. Paní T. ji ani v nejmenším život neotravovala, její návštěvy byly zlatým hřebem celého dne. Smlouvání pro obě ženy neznamenalo námahu, byla to hra, kratochvíle, souboj důvtipu a mimořádná zábava. Cílem toho představení nebyla vidina několika ušetřených pencí, cílem smlouvání byla radost ze smlouvání samotného.

Nezapomenutelná paní Salamoneová má pevné místo vyhrazené v mé paměti. Jednoho dne, byla to právě ta nejtemnější válečná doba, objevily se v novinách zprávy o tom, že dorazila zásilka pomerančů. Ti, již měli zelené přídělové knížky, tj. rodiče s dětmi, si mohli na tuto knížku koupit necelého půl kila pomerančů. Pomeranče nebyly k vidění už asi rok, ale protože jsme děti stejně neměli, ani mě nenapadlo se na ně paní Salamoneové ptát. Když už jsem měl nakoupeno, což obnášelo nějaké to zelí, tuříny a pár kyselých jablek, otočila se ke mně a s patřičnou dávkou nonšalantnosti se optala: „Nechcete dvě kila pomerančů?“ Srdce se mi téměř zastavilo a plaše jsem se zeptal: „Měl jsem za to, že pomeranče jsou jenom pro děti?“ V očích se jí zablesklo a zvučným hlasem zavyla: „Na děti kašlu!“ A dala mi pomerančů dvě kila a půl. Řešit se má řešitelné. „Kašli na děti“ se posléze v Británii stalo národním sloganem.

Zpátky ke smlouvání, jež může být jak hrou a zábavou, tak diagnózou. Někteří lidé jsou schopni pro trochu slávy bojovat velmi úporně. Řekněme, že po vítězství přímo baží. Jeden z mých přátel žijící v Austrálii mi kdysi s velkým zaujetím popisoval, co zažil. Vydal se na plavbu po jižním Pacifiku a mimo jiné navštívil ostrovy Fidži, Tahiti a Tonga. Když na ostrově Tonga vystoupili na břeh, čekalo na ně velké množství prodavačů a nabízelo jim své výrobky – většinou košíky a různou veteš. Je pravidlem, že ti, kdo mají peníze na cestu do jižního Pacifiku, jsou zámožnější než ti, kdo se jim snaží prodat své ručně pletené košíky. Tito domorodci jsou velmi chudí a celou zimu tvrdě pracovali, aby měli turistům co prodávat. Jejich přežití záleží na tom, jestli své zboží dokážou prodat za odpovídající ceny. Můj přítel měl za to, že když si chudý domorodec bohatému turistovi řekne za docela dobrý pletený košík dva dolary, dostane tři. Byl naivní. Turisté okamžitě zahájili boj s tonganskými prodejci. Smlouvali nelítostně, nadávali jim do zlodějů, tlačili cenu dolů tu o dolar, tu o padesát centů. Prohlásil, že Wellington nepopisoval vítězství nad Napoleonem ani z poloviny tak barvitě jako turisté svá vítězství nad domorodci v té „velké bitvě o košíky“. „Chtěl za malý ratanový stolek sedm dolarů a já ho nakonec ukecal na necelých pět!“ Byli ve válce nejen proti chudým Tongáncům, ale soutěžili i mezi sebou, kdo uzavřel nejlepší obchod, kdo byl chytřejší a kdo vymyslel hnusnější švindl. Jako ten, kterému se povedlo chudou ženu, dozajista matku nejméně dvou dětí, obrat o dolar či dva. Přítel mi řekl, že nákupy na tomto ostrově byly hlavním námětem konverzace po zbytek luxusní plavby. Pokrytečtí turisté se rozhodli, že se nenechají okrádat, a takto se morálně ospravedlňují. Nechápu proč. Já se nechávám okrádat rád. Nebo spíše jsem raději okrádán, než bych okrádal jiné.

Nějakou dobu poté, co jsem vyslechl tuto historku, jsem se procházel s přáteli po Dakaru v Senegalu. Africký pouliční prodavač bižuterie se k nám připojil a počal promlouvat s mladým Američanem, který šel s námi. Obchodník mu tvrdil, že má obzvláště krásný zlatý náhrdelník, který normálně stojí dvacet tisíc franků. Ale Joeovi je ochoten ho prodat – jako výraz osobní náklonnosti – za směšných jedenáct tisíc.

„Děkuji vám, ale nechci,“ odvětil Joe a ani se nezastavil.

Obchodníček k němu přiskočil, z kapsy vytáhl elegantně vypadající pouzdro a z něj vyndal onen řetěz. Navlékl si ho na ukazováček a pokračoval ve své prodejní litanii. „Je to hotové bohatství; za jedenáct tisíc je to skoro zadarmo. Ale Vy to můžete mít za deset tisíc.“

Joe ani nepátral po tom, proč právě on si zaslouží takové zvláštní zacházení od klenotníka, se kterým se vidí poprvé v životě. Snažil se opětovně zapojit do naší konverzace. Marně však. Klenotník byl vytrvalý. Cena klesala na devět tisíc, pak na sedm, šest, čtyři a nakonec na dva tisíce.

Říkat stále ne bylo únavné, a tak s tím Joe přestal. Prostě jen šel a byl zticha.

„Tak jen kvůli vám, osm set.“

Bez odpovědi.

„Sedm set.“

Bez odpovědi.

„Čtyři sta.“

Joe odmítavě zavrtěl hlavou.

„Šest set,“ zvolal obchodník k mému úžasu.

Joe zůstal v klidu.

„Devět set,“ pokračoval klenotník.

Joe se začal tvářit ustaraně.

„Tisíc a jedno sto!“ vzkřikl ten muž rázně.

Joe se zastavil, vytáhl peněženku a zaplatil tisíc a jedno sto senegalských franků. Muž mu dal náhrdelník a zmizel tak rychle, jak jen dokázal.

„Všiml jste si přece, že začal cenu zase zvyšovat,“ řekl jsem mu, „jeho poslední licitace byly stále vyšší a vyšší!“ Joe mi neodpovídal. Cítil jsem se odstrčen jako ten pouliční prodavač. Ale nedal jsem se: „Vždyť jste to mohl koupit za čtyři sta!“

Stále se mi nedostalo žádné odpovědi.

„A proč jste to vlastně vůbec kupoval? A jestli se vám to líbilo, proč jste to koupil za jedenáct set, když jste to mohl mít skoro za čtvrtinovou cenu?“

Joe se zastavil. Vypadal napůl nešťastně, napůl vyděšeně. Nakonec přeci jen promluvil.

„Už jsem to nevydržel. Selhaly mi nervy. Prostě jsem to dále nemohl snést.“ Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Já jsem to musel koupit. A musel jsem to koupit dříve, než by cenu zase vyhnal na jedenáct tisíc!“

Nejlepší a nejhorší

Ten nejhorší obchod, o kterém vím, nebyl kupodivu můj vlastní. Ten obchod uzavřel, tedy spíše neuzavřel, člověk, kterému se říkalo Francis X. a měl jsem tu čest se s ním potkávat v domě svého blízkého přítele. Dům Stephena Garretta jsme s mojí ženou a dětmi navštěvovali každou sobotu po mnoho let. Pokaždé se tam objevil i Francis X., a přestože jsme se potkávali pravidelně, moc dobře jsem ho neznal. Ale jeho dobře poznat nešlo. Nedosti na tom, že mu bylo kolem sedmdesáti – což se tehdy v mých mladých očích rovnalo neskutečnému stáří –, a nedosti na tom, že byl mlčenlivým introvertem. Budil nutkavý pocit, že byl v minulosti zdrcen a mučen nějakým hlubokým zármutkem či krutou ranou, na kterou nedokázal zapomenout ani ji překonat. Věděl jsem o něm, že je vdovec, a zprvu jsem si myslel, že ztráta manželky byla příčinou jeho utrpení. Ale ukázalo se, že tuto tragédii nesl s obdivuhodnou lehkostí nebo, lépe řečeno, s nevídanou statečností. Stephen, můj hostitel, byl dlouho ohledně této záležitosti velmi diskrétní. Až jednou mi prozradil, co Francise tolik sužuje.

„Máte vlastně pravdu. Opravdu ho stihlo něco tragického, co není schopen překonat. Stalo se to už velmi, velmi dávno, ještě když byl mladík.“

„Mělo to co do činění s láskou?“ zeptal jsem se, protože jsem romantik.

„Láska k penězům,“ odtušil Stephen.

„Asi ještě z doby, kdy se věnoval obchodu,“ souhlasně jsem pokyvoval hlavou, „co vím, je už v důchodu.“

„V důchodu není to správné slovo. Nikdy neměl práci, z které by se dalo odejít do důchodu. Vždy byl, a je, závislý jen sám na sobě.

Zůstal jsem zticha a snažil se vypadat zvědavě.

„Když byl mladý, měl kamaráda Lyonse, který si chtěl otevřít prodejnu se smíšeným zbožím. Lyons chtěl, aby se Francis stal jeho partnerem. Ne rovnocenným partnerem, jen chtěl, aby do jeho obchodu investoval sto liber. Francis nad tím návrhem dumal celé týdny. Nechtěl Lyonse naštvat, ale bráno z jeho pohledu, sto liber bylo hodně peněz a on měl velký strach, že by o peníze mohl přijít. Nemohl se vůbec rozhodnout. Lyons začal být netrpělivý a žádal ho, aby se konečně vyjádřil. Stále však nedostal žádnou odpověď. Až po mučivém vnitřním boji nabídl Lyonsovi padesát liber. Lyons zamumlal něco nezdvořilého na adresu Francisova skrblictví a snažil se ho donutit vložit do obchodu požadovanou částku. Francis byl rozhodnut. Padesát, nebo nic. Lyons tedy přijal padesát liber,“ Stephen se odmlčel a pak dodal: „A to je vše.“

I já si myslel, že příběh je u konce. Ale Stephen pokračoval: „A jak všichni víme, společnost prosperovala. Je to J. Lyons & Co. Restauratéři, dovozci čaje, pekaři, cukráři a bůh ví, co ještě. Každopádně je to jedna z největších firem v této zemi. Francis nikdy nebyl žádný chudák, ale teď je z něj boháč. Po pravdě řečeno, velký boháč.“

„A tohle mu zničilo život?“

„Vlastně ano. Kdyby nebyl tak hloupý a lakomý a přijal Lyonsovu původní nabídku, byl by dvakrát tak bohatý. A právě přes to se nedokáže přenést.“

Několik měsíců po této rozmluvě Francis zemřel. Žalem. Potomky neměl a zanechal po sobě jeden a čtvrt milionu liber, které odkázal nějakému zvířecímu útulku.

Mám-li hodnotit svoji vlastní obchodní dráhu, není to nic moc. Většinou jsem se od všech obchodů držel dál, ale občas jsem se, u příležitosti té či oné konjunktury, k nějaké té investici nechal přemluvit. Má investice vždy předcházela konci oněch konjunktur. Když jsem nakoupil akcie, klesly téměř na nulu. Když jsem si jako investici koupil půlku domu – což jsem opravdu jednou udělal –, ceny domů rapidně klesly. A když se toto stalo, cítil jsem jistý druh sebeškodolibosti; neskrývanou masochistickou radost. Ale bylo to pro mě znamením, že se mám od obchodů držet dál. Vidím zde podobnost s naftovým magnátem Paulem Gettym, který by také neměl psát humorné knihy o chudobě. Přesto ten nejlepší obchod, o kterém vím, dá-li se to obchodem vůbec nazvat, je můj vlastní. A naplňuje mě nesmírným štěstím.

Jednou jsem v Hurlinghamu hrál tenis s člověkem, kterého jsem před tím nikdy neviděl. Byl to původem Čech, v té době profesorem na německé univerzitě. To je vše, co o něm vím, neznám ani jeho příjmení.

Když jsme dohráli, nabídl jsem mu odvoz na nedalekou stanici metra. Měl pozvání na nějaký večírek a měl zpoždění. Cestou na metro spatřil květinářství, a tak mne požádal, abych zastavil, že chce koupit květinu pro svou hostitelku. Zastavil jsem tedy a čekal na něj v autě. Dopravní špička právě vrcholila, a když se vrátil, bylo dost obtížné vyjet z místa. V této situaci nezbývá než počkat na někoho slušného. A takový se objevil docela brzy. Zastavil a mával na mě, ať jedu. Vděčně jsem mu pokýval a rozjel jsem se, abych v okamžení s překvapením zjistil, že on se rozjel také a narazil do mého auta. Oba jsme vystoupili a kontrolovali škody. Náraz byl tak mírný, že ani jeden z nás na voze žádnou škodu nenalezl. Řidič, který nehodu způsobil, se vyjádřil v tom smyslu, že měl velké obavy, protože jeho auto je firemní a v minulosti už měl poměrně dost nehod. (Raději jsem si odpustil poznámku, že tím nejsem ani trochu překvapen.) Jeho zaměstnavatel zrovna nedávno zaplatil nemalou sumu za opravu, a kdyby přišel s dalším poškozením, na oblibě by mu to moc nepřidalo. Pak si napsal registrační údaje o mém voze, ale zároveň mi sdělil: „Sice jsem si ty údaje napsal, ale stejně je nepoužiji. Vždyť to nedává smysl. Už o mně neuslyšíte.“

Přátelsky jsme se rozešli. Po několika dnech mi přišlo psaní od jeho pojišťovací společnosti ve věci „nehoda ve Fulhamu“. Bylo mi sděleno, že probíhá odhad škody a pojišťovna se mi v pravý čas ozve. Odepsal jsem, že si starosti o mou osobu mohou ušetřit. Ona takzvaná nehoda byla zaviněna výhradně jejich klientem. Než do mne narazil, dával mi znamení, že mohu jet. A navíc jsme na místě provedli kontrolu vozů a neshledali jsme žádné viditelné škody. A protože mě jejich klient ujistil, že už o něm neuslyším, nepovažoval jsem za ani za nutné brát si jména přítomných svědků nehody. Dokonce ani jméno svého spolucestujícího neznám.

Po pár dnech dorazil další dopis. Moji odpověď nebral nikdo v potaz, namísto toho mi pojišťovna stroze oznámila, že dle předběžného odhadu bude oprava stát 40 liber. Odpověděl jsem, že celá záležitost mi připadá absurdní a další korespondencí nehodlám ztrácet čas. Byl jsem odhodlán na další písemnosti již nereagovat.

Další písemnosti dorazily. V té následující jsem byl informován, že podrobnější prohlídka ukázala vážnější škody na vozidle jejich klienta, než bylo původně zjištěno. Škoda s největší pravděpodobností dosáhne jednoho sta liber a v dohledné době mi bude oznámena konečná částka.

Neodpověděl jsem.

Zhruba o týden později mi přišel účet na 263 liber a sedmnáct pencí. Opět jsem to nevzal na vědomí.

Pak přišel ostře formulovaný dopis, kde mi bylo oznámeno, že když do týdne nezaplatím oněch 263 liber a sedmnáct pencí, bude záležitost předána jejich právnímu zástupci.

Bylo mi to jedno.

V zákonné lhůtě jsem obdržel oznámení od právního zástupce, kde mi bylo oznámeno, že nezaplatím-li do sedmi dnů (vždy je to sedm dnů), budou proti mé osobě podniknuty zákonné kroky.

S potěšením jsem očekával věci příští, ale ani nyní jsem nezareagoval.

Po sedmi dnech tu byl další dopis. Tentokrát pro změnu od pojišťovny. Zaslala mi účet na 263 liber a sedmnáct pencí. Převodem jsem účet zaplatil a tím byla celá záležitost u konce.

Ještě musím přičinit jednu poznámku. Během psaní této kapitoly jsem se doslechl o nejméně povedeném zločinu v historii.

Nějaký muž irského jména dostal měsíční trest vězení za to, že se vrtal v elektroměru. Namísto toho, aby spotřebu elektřiny snížil, udělal pravý opak. A tak musel navíc zaplatit účet za elektřinu ve výši 600 liber namísto svých obvyklých 35.

O nešťastných milionářích

O věcech moc nepřemýšlím, zvláště ne o penězích. Jednou utracené peníze dále neřeším.

Ale v mém životě je jedna finanční záhada, kterou bych rád vyřešil. Jako mladý novinář, ještě v Budapešti, jsem měl poměrně slušný příjem. Už jsem se zmiňoval o dobové populární písni, podle které se člověk s měsíčním příjmem 200 pengös cítil šťastně a bezstarostně, vlastně to bylo o šťastném a bezstarostném otci rodiny. Můj měsíční výdělek byl více než tisíc pengös, a tak bych měl být pětinásobně tolik šťastný a ještě bezstarostnější než průměrně šťastný a průměrně bezstarostný ženatý muž. Spíše více než pětinásobně. Bydlel jsem v domě svých rodičů, neplatil jsem nájem, elektřinu, plyn, prádelnu a podobné věci jsem měl zadarmo (teprve o hodně později, v Londýně, jsem zjistil, že takové věci vůbec existují). Doma jsem měl k dispozici tolik jídla, kolik jsem jen chtěl. Většina nákladů na můj vůz byla hrazena mým nevlastním otcem. Když jsem jel veřejnou dopravou – tramvají, autobusem nebo vlakem –, jako novinář jsem měl vše zdarma. A k tomu všemu jsem nijak neutrácel. Nikdy jsem neměl nákladné koníčky, nepil jsem alkohol, v herně byste mě nepotkali, noční kluby jsem nenáviděl a na lidi, co se příliš mnoho zaobírali oblečením, jsem pohlížel svrchu. Do vínku mi bylo dáno býti bohatým, namísto toho jsem byl každou chvíli bez peněz. Často jsem svoji matku žádal o nějaké ty peníze – často i o jediné pengö –, jen abych si mohl koupit kafe. Ještě dnes si občas nad touto hádankou lámu hlavu. Jak to, že jiní byli schopni své rodiny uživit s pětinou mých příjmů a skromný svobodný mládenec, tedy já, s minimem nákladů, s penězi nedokázal vyjít?

Přesvědčil jsem sám sebe, že jsem byl příliš mladý a nezkušený na to, abych uměl zacházet s penězi. Ale tento úsudek byl špatný, protože toto mystérium, v trochu pozměněné podobě, mě pronásledovalo i po mém přesídlení do Anglie. Zpočátku jsem dostával peníze za práci pro budapešťské noviny. Výplaty se často opozdily a někdy chodily najednou za dva, tři nebo i čtyři měsíce. A v dalších letech, kdy jsem spolupráci s těmito listy přerušil, byl jsem na tom občas velmi bídně, jindy jsem dokázal vydělat i značné sumy. Ale ať už jsem byl švorc, nebo při penězích, na můj způsob života to nemělo absolutně žádný vliv. Někdy jsem ani nevěděl, co budu mít k večeři (a většinou mi to bylo jedno). Na druhé straně když jsem peníze měl, nikdy jsem zbytečně neutrácel za jídlo, tím méně za pití. Obvykle jsem si nákladné restaurace dovolit nemohl. A když ano, stejně jsem se jim důsledně vyhýbal. Znova se budu opakovat, ať už jsem peníze měl, nebo ne, neholdoval jsem pití, nepřejídal jsem se, nepropadal jsem hazardu, neprovozoval jsem nákladné koníčky. Oproti tomu si nepamatuji, že bych v době i té největší nouze neměl na jídlo. Tento monotónní životní styl mě přivedl k jednomu důležitému závěru.

K Prvnímu Mikesovu ekonomickému zákonu:

Není pražádného vztahu mezi vaším způsobem života a vaší finanční situací.

Lidé se rodí buď bohatí, nebo chudí. S výší jejich bankovních kont či kont jejich otců to nemá nic společného. Vše závisí na jejich povaze. Všichni známe lakomé boháče, kteří si své bohatství užít nedokážou a jen se trápí. Rovněž jsou nám známy osudy marnotratných chudáků, a zatímco jim závidíme, předstíráme své opovržení. Rádi prohlašují: „Přál bych si, abych si mohl dovolit žít tak, jak žiji.“ A někdy se jim to jakoby zázrakem i daří. A samozřejmě známe i lakomé chudé a marnotratné bohaté. Znám lidi, které bohatství změnilo. Dokonce i několikrát za život. Jeden můj přítel byl velmi bohatý a v té době to byl ten nejštědřejší a nejmarnotratnější hostitel. A později, když byl nucen žít ve velmi skromných podmínkách, byl stále stejně štědrý a stejně marnotratný. Jak to dokázal, je mi utajeno. Jemu ostatně též.

Uzený losos

Je pochopitelně snazší být bohatým lakomcem než marnotratným chudákem. Ale vše se dá překonat.

Zdá se, že chcete-li být marnotratný, potřebujete peníze. Pravda. Ale nemusí to být nutně vaše peníze. Významný myšlenkový proud dotýkající se umění chudoby nás učí, že je moudré vyhýbat se psychickým deformitám, jež jsou způsobeny vlastnictvím nadměrného množství peněz. Nicméně stejně tak učí, že je moudré užívat si peněz cizích. Účelem není být milionářem, ale žít jako milionář.

Ze své vlastní zkušenosti vím, že většina milionářů jsou přepracovaní a stresovaní lidé. Jsou pod stálým tlakem, jak peníze udržet a zároveň jak skrýt jejich nedostatek. Logan Pearsall správně poznamenal: „Být bohatým je proto tak zoufalé, protože musíte žít mezi bohatými.“ Ale být chudým přítelem zámožných lidí a užívat si jejich bohatství, to se již tak zoufalé nejeví. Chudí jsou v tomto postavení šťastni a bez starostí. Žijí dlouhý život a jsou velmi dobrými společníky. Z tohoto vyplývá

Druhý Mikesuv ekonomický zákon:

Jen chudák si může žít jako milionář.

Svět otravují nejen zámožní lidé, ale hlavně ti, kteří jsou penězi zcela pohlceni. Tedy bohatí i chudí. Sami pro sebe stvořili sadu pravidel:

1. Je třeba se obklopit těmi, o kterých se mluví. Je žádoucí být viděn s lidmi od televize bez ohledu na to, jak jsou tupí. Dále s afektovanými umělci, kteří vešli do jistého podvědomí díky stupidním rozhlasovým seriálům, s boxery a žokeji (ne tak s hráči fotbalu). Vědci a myslitelé – nebo kdokoliv pozoruhodný, kdo se neobjevuje na prvních stránkách bulvárů – jsou v tomto kontextu naprosto nežádoucí.

2. Vážíme si spisovatelů podle počtu prodaných knih. Autor brakového bestselleru je žádoucí. Autor výborné, intelektuály ceněné knihy, kterého nikdo nezná, to není nic pro nás. Jedinou hodnotou jsou peníze: je to jediná míra všeho.

Z těchto pravidel plyne následující:

1) Bohatí si toho mohou dovolit o mnoho méně než chudí.

Chudý člověk si může vybrat, kde bude žít. Boháč musí bydlet na „dobré adrese“.

Suterénní doupě v bohaté čtvrti se cení o mnoho více než krásný dům v nějakém zapadákově. Já sám jsem chudákem pyšným a ješitným a jsem přesvědčen, že ať žiji kdekoliv, je to dobrá adresa. Pro mě dobrá. Někteří bohatí si neuvědomují, že každá adresa, kde oni se usadí, stává se špatnou.

V Hampsteadu mám oblíbenou českou restauraci. Provozuje ji kuchařská velikánka, které se daří, na co sáhne. Interiér není ničím mimořádným, nenajdete tam Picassův obraz ani křišťálový lustr a někdo by se mohl právem domnívat, že jídlo je pro paní H. důležitější než to, že by bylo potřeba vymalovat. Nikdo z těch zámožnějších si nemůže dovolit být zde spatřen. Možná by toto místo vzali na milost za podmínky, že by paní H. proti zdravému rozumu zvýšila ceny na čtyřnásobek. Ale ona ceny drží tak nízko, jak to jen lze, a nikdo bohatý si nemůže dovolit platit tak málo. A tak jsou tito lidé nuceni navštěvovat místa, kde dostávají jídla od průměrných až po ta nepoživatelná, ale díla zde vystavená soupeří s nejlepšími galeriemi.

Chudí si mohou dovolit se oblékat se stejným nevkusem jako významní aristokraté. Možná nebudou venku pobíhat v  hraběcích hadrech , ale nemusejí se zabývat takovou zbytečností, jakou je oblečení. Někteří nemajetní to přehánějí a v takových hadrech chodí. Ne proto, že by si nemohli dovolit nějaké to levné a pohodlné oblečení, které vypadá, že je někdo vyhodil, ale protože chtějí vypadat jako šlechtici či odvěcí boháči. Takto snobsky se chovají novodobí chudí . To bohatí musejí, například na svatby, nosit nemoderní a směšné věci jako třeba žaket. A cylindry.

Ale i já jsem jednou učinil tak hloupou věc, že jsem si u příležitosti nějaké zahradní oslavy vypůjčil žaket a cylindr. A stydět jsem se začal okamžitě, jak jsem tam přišel. Složil jsem slavnostní slib, že toto se mi již nikdy nesmí stát. A je to jeden z nemnoha slibů, který jsem doopravdy dodržel. Než v žaketu a cylindru, budu raději chodit ve středověkém brnění.

2) Jen člověk chudý je obdařen tím, že si něco dokáže užívat. To je další pravidlo pro ty, kdo obcují s penězi. Majetní neustále jen trpí tím, že věci nejsou dokonalé.

Chudý člověk dokáže ocenit hodnotu dobrých věcí, která je pro něj výjimečná. Bohatec nad těmito věcmi ohrnuje nos. Částečně proto, že jim nerozumí, částečně proto, že je doopravdy zkažený a jeho schopnost radovat se z čehokoliv byla nahrazena neutuchající touhou nalézat na všem chyby. Obyčejný člověk jde na koncert a dokáže se nadchnout; bohatý vidí jen to, že pan X. se na houslích přehmátl podobně nešťastně jako pan Y. Prostý člověk se dokáže radovat z dobrého jídla v dobré restauraci (když ho tam někdo pozve), majitel peněz se v luxusní restauraci omezí na konstatování, že v jiné luxusní restauraci to umějí lépe, že ten pokoj ve špičkovém hotelu nebyl tak špičkový jako ten v jiném špičkovém hotelu (a naopak).

Charakteristická pro tento přístup je příhoda, kterou mi vyprávěl jeden z mých přátel. Matka vzala svou dcerku na oběd do hotelu Ritz. Kam jinam, že? A protože můj přítel měl s tou ženou nějaké obchodní jednání, nemohl jinak než se k nim připojit. Byl jejím finančním poradcem. A protože ta paní měla hned po obědě další schůzku, neměli na sebe moc času. Ještě než si stihli objednat, holčička si odskočila na toaletu. Aby se nezdržovala, matka jí objednala první jídlo, které jí na jídelním lístku padlo do oka. Když se vrátila ke stolu a nalezla před sebou uzeného lososa, neuvěřitelně ji to rozčílilo. „Ale mami,“ zabědovala, „vždyť víš, že v Ritzu si nikdy uzeného lososa nedávám!“

Zde máte další názorný příklad toho, jak těžký život mají majitelé velkých peněz.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .