Právo imisí, právo cesty

a další sousedské spory

Právo prakticky

Právo imisí, právo cesty

a další sousedské spory

Karel Svoboda

Vzor citace: SVOBODA, K. Právo imisí, právo cesty a další sousedské spory. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2016, 260 s.

Právní stav publikace je k 1. 9. 2015.

© JUDr. Karel Svoboda, Ph.D., 2016

ISBN 978-80-7478-990-8 (brož.)

ISBN 978-80-7478-991-5 (e-pub)

O autorovi

JUDr. Karel Svoboda, Ph.D.  (* 1973)

je absolventem Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze (1996). Od roku 2000 do roku 2012 působil u Okresního soudu Plzeň-město, a to od roku 2008 jako jeho místopředseda. V současné době pracuje jako soudce Krajského soudu v Plzni. Působí též na Právnické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci. Je autorem řady odborných článků, komentářů a monografií věnujících se civilnímu právu hmotnému i procesnímu.

Seznam použitých zkratek^1

katastrální zákon zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

lesní zákon zákon č. 289/1995 Sb., o lesích a o změně a doplnění některých zákonů (lesní zákon)

notářský řád zákon České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

o. s. ř.zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z. o.císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský (německý všeobecný zákoník občanský)

obč. zák., občanský zákoník zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

s. ř. s.zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

stavební zákon zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

vodní zákon zákon č. 254/2001 Sb., o vodách a o změně některých zákonů (vodní zákon)

vyhl. č. 501/2006 Sb.vyhláška č. 501/2006 Sb., o obecných požadavcích na využívání území

zák. č. 40/1964 Sb., občanský zákoník č. 40/1964 Sb.zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zák. o pozemních komunikacích zákon č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích

zák. o soudních poplatcích zákon č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích

živnostenský zákon zákon č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon)

Úvod

Vlastník může svůj pozemek v zásadě volně využívat, aniž by mu v tom třetí osoby mohly překážet (§ 1012 věta prvá obč. zák.). Mezi vlastníky sousedních nebo i vzdálenějších pozemků však může dojít ke střetům při výkonu vlastnických práv, které řeší speciální § 1013 až 1036, případně i § 1004 a 1005 obč. zák. Vzájemnou konkurencí vlastnických práv k pozemkům a ke stavbám se zabývá skupina specifických právních norem, které vytvářejí soubor označený termínem „sousedské právo“. Tato kniha se věnuje právě interpretaci norem sousedského práva, zabývá se jejich vzájemnými souvztažnostmi i jejich vztahem k ostatním normám, včetně norem veřejného práva.

Výklad je rozčleněn do sedmi částí, z nichž první čtyři se zabývají poměrně složitým právním režimem imisí vznikajících při užívání pozemku a negativně ovlivňujících poměry ostatních pozemků (§ 1013, § 1003 až 1005 obč. zák.). Část pátá se zaobírá specifickými skutkovými podstatami, které vlastníka pozemku chrání před zvláštními protiprávními zásahy do jeho práv (§ 1015, § 1017 až 1020 a § 1027 obč. zák.). Následující část šestá řeší právní vztahy vyplývající z práv a povinností mezi sousedy, které nemají původ v porušení práva jedním z nich (§ 1014, 1016, § 1021 až 1026 a § 1028 obč. zák.). V závěrečné části je pak pojednání o právu cesty (§ 1029 až 1036 obč. zák.).

Obecné omezení vlastnického práva k pozemku ve vztahu ke třetím osobám poskytuje § 1012 věta druhá obč. zák. Podle daného ustanovení se vlastníku zakazuje nad míru přiměřenou poměrům závažně rušit práva jiných osob, jakož i vykonávat takové činy, jejichž hlavním účelem je jiné osoby obtěžovat nebo poškodit.

Při výkladu práv a povinností mezi sousedy se však prvotně uplatní § 1013 a násl. obč. zák., i když teoreticky není vyloučeno, že se soused dovolá ochrany svých práv proti sousedovi podle nejobecnějšího § 1012 obč. zák., pokud se rušení jeho práva nelze domoci podle specifických ustanovení o sousedských právech. Smyslem „sousedských ustanovení“ je ochrana co nejširšího okruhu práv a povinností, proto je třeba sousedské spory řešit především aplikací § 1013 a násl. obč. zák., neboť právě tato ustanovení jsou k vymezení a ochraně těchto práv určena. Proto je namístě tyto normy vykládat systematicky a šířeji, než odpovídá jejich gramatickému znění.2

Při výkladu ustanovení o sousedských právech je samozřejmě nutné zohlednit obecné principy soukromého práva, mezi které patří povinnost nezasahovat bez právního důvodu do práv druhých, nešikanovat je při výkonu vlastnického práva a vykonávat vlastnická práva v souladu s dobrými mravy. Také je třeba respektovat obecnou zásadu plynoucí z § 1012 obč. zák., že ochrana před zásahem do vlastnického práva souseda (držitele) se poskytuje jen v případě závažného rušení tohoto práva, pokud zákon v § 1013 a násl. obč. zák. nestanoví něco jiného. Tak je tomu např. v § 1013 odst. 1 větě druhé obč. zák., podle něhož je tzv. přímá imise na sousední pozemek absolutně zakázána bez ohledu na to, v jakém množství k ní dochází a zda skutečně vede k obtěžování souseda nebo zda opravdu omezuje obvyklé využívání pozemku.

Srpen 2015

Autor

ČÁST PRVNÍ

OBECNÝ VÝKLAD K IMISÍM

I. Imise v užším a širším smyslu

Pojem „imise“ můžeme vymezit v širším nebo v užším smyslu. V širším smyslu je imisí jakýkoliv účinek existence věci nebo jejího užívání, který se projeví škodlivým způsobem na cizí věci nebo na cizích právech.3

Široké pojímání pojmu imise vychází z principu, že vlastník věci (v našem případě pozemku) je na jedné straně oprávněn nést veškerý užitek ze své věci, ať již vznikl cílenou činností nebo náhodou (§ 1012 věta prvá obč. zák.), a na straně druhé musí objektivně (bez zřetele na vlastní jednání a zavinění) odpovídat za nepřiměřeně škodlivý následek existence věci bez ohledu na to, o jaký konkrétní negativní následek jde (§ 1012 věta druhá obč. zák., dříve § 127 odst. 1 věta prvá zák. č. 40/1964 Sb.).

Termín „imise“ však můžeme vnímat i v užším smyslu jako pronikání odpadu, vody, kouře, prachu, plynu, pachu, světla, stínu, hluku, otřesů a jiných podobných účinků na pozemek jiného vlastníka (§ 1013 odst. 1 obč. zák.). Imisemi v užším smyslu je jen pronikání produktů věci nebo jejího užívání na cizí pozemek. Imisí v tomto pojetí nejsou jiné negativní vlivy věci. Pokud vnímáme termín „imise“ v užším smyslu, musíme uzavřít, že ostatní negativní vlivy pozemku na práva třetích osob je třeba upravit zvláštními a svébytnými ustanoveními mimo rámec imisí.

Provedení stavebních úprav na pozemku, které vedou k destabilizaci sousedního pozemku, není podle nynějšího občanského zákoníku imisí, ale je jiným zásahem do práva třetí osoby, který vede k povinnosti obnovit předešlý stav nebo provést jiné dodatečné opatření směřující k upevnění poškozeného pozemku (§ 1018 obč. zák.).

Za imisi v užším ani v širším smyslu nelze pokládat takový zásah do vlastnického práva, který nemá původ v existenci nebo ve využívání sousedního pozemku, např. protiprávní skládka na cizím pozemku. Zásah do vlastnického práva, který není imisí, je zapovězen bez ohledu na to, zda je, nebo není přiměřený poměrům.

II. Koncepční rozdíl mezi starou a novou úpravou

Zatímco občanský zákoník č. 40/1964 Sb. preferoval koncept imisí v širším smyslu (v podstatě jakýkoliv negativní vliv pozemku a jeho užívání byl upraven v jediném § 127 odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb.),4 současný kodex úpravu a pojem imisí vyděluje z obecného ustanovení § 1012 věty druhé obč. zák.5 (jež je derivací na dřívější § 127 odst. 1 větu prvou zák. č. 40/1964 Sb.) a ustavuje jej jako zvláštní kategorii. Nepřebírá dřívější koncept imisí v širším smyslu, naopak přechází k definici imise v užším smyslu. To znamená, že negativní vliv existence pozemku a jeho užívání na práva třetích osob, který nevyhovuje definici imise v užším smyslu dle § 1013 odst. 1 věty prvé obč. zák. (tedy pronikání odpadu, prachu, plynu, pachu, světla, stínu, hluku, otřesů a jiných obdobných účinků na pozemek jiného vlastníka), musí být upraven zvláštními ustanoveními. Jinak za ně vlastník škodícího pozemku neodpovídá. Takovými zvláštními ustanoveními jsou zejména § 1016 odst. 2, 3 obč. zák. (z něhož plyne, že také pronikání podrostů a převisů rostlin na sousední pozemek je protiprávní), § 1017 a 1020 obč. zák. (podle nichž je možné požadovat zákaz sázení stromů nebo zřízení stavby v těsné blízkosti hranice pozemků, když „rozumným důvodem“ pro uplatnění požadavku nemusí být jen hrozba imise ve smyslu § 1013 odst. 1 obč. zák., ale třeba i odčerpávání živin ze sousedního pozemku) a § 1018 obč. zák. (který zakazuje úpravy pozemku tak, aby sousední pozemek ztratil náležitou oporu).

Z výše uvedeného vyplývá, že ani koncept pojmu „imise“ v širším smyslu, který vede k zakotvení jediného obecného ustanovení upravujícího odpovědnost vlastníka za existenci věci, ani koncept „imise“ v užším smyslu, který vede ke vzniku více specifických ustanovení upravujících odpovědnost za různé negativní následky existence věci na právech třetích osob, není zjevně chybný. Pokud důvodová zpráva k § 1013 a násl. obč. zák. sděluje, že starý občanský zákoník „synkreticky směšoval různé normativní konstrukce ve spletení úpravy imisí a sousedského práva ve vlastním slova smyslu“,6 nejde o vyjádření, které je přiléhavé. Závěr prezentovaný v důvodové zprávě pokládám za nepřiměřený i proto, že do právní úpravy normující sousedská práva nepatří jen ustanovení o odpovědnosti vlastníka za negativní následky existence věci, ale i ustanovení upravující např. rozhraničení nemovitých věcí (dříve § 127 odst. 2 zák. č. 40/1964 Sb., nyní § 1024 až 1028 obč. zák.), právo nezbytné cesty (dříve § 151o odst. 3 zák. č. 40/1964 Sb., nyní § 1029 až 1036 obč. zák.), případně právo na vstup na sousední pozemek za účelem nutné údržby a obhospodařování sousední nemovitosti (§ 127 odst. 3 zák. č. 40/1964 Sb., nyní § 1021 a 1022 obč. zák.). Sousedské právo tedy zahrnuje daleko širší množinu právních norem než jen odpovědnost vlastníka za negativní následky existence pozemku vůči právům třetích osob, protože jde o okruh právních norem, které upravují vztahy vlastníka a třetích osob při užívání věci a účinky existence věci na práva třetích osob. Ani občanský zákoník č. 40/1964 Sb. tuto skutečnost neignoroval.

Je korektní dodat, že občanský zákoník č. 40/1964 Sb. vnímal  pojem „imise“ v širším smyslu, tedy jako účinek existence věci nebo výsledek činnosti a případně i jako účinek vyplývající z nečinnosti vlastníka pozemku, který se projeví škodlivým způsobem na cizí věci nebo na cizích právech (§ 127 odst. 1 věta prvá zák. č. 40/1964 Sb.). Nicméně obsahoval i některá speciální ustanovení, která upravovala povinnost k odčinění specifických následků vlivu sousedního pozemku. Např. normoval, že odstranění podrostů a převisů prorůstajících ze sousedního pozemku lze svépomocí uskutečnit jen ve vhodné roční době, nebo že vlastník nesmí provést na svém pozemku či stavbě úpravy, které vedou k nestabilitě sousedního pozemku nebo stavby. Také stanovil, že imise prachem, kouřem, plyny, světlem, vibracemi apod. je protiprávní jen tehdy, když k ní dochází nad míru přiměřenou poměrům (§ 127 odst. 1 věta druhá zák. č. 40/1964 Sb.). Nicméně tyto specifické normy byly zjevně navázány na obecnou normu o imisích obsaženou v § 127 odst. 1 větě prvé zák. č. 40/1964 Sb. Byly tedy jejím doplňkem a jejich výklady bylo třeba provést s ohledem na smysl této základní normy.

V současném kodexu dochází z pohledu gramatického výkladu k rozvolnění vztahu mezi nejobecnější normou zakazující vlastníku jakékoliv věci rušit práva jiných osob (§ 1012 věta druhá obč. zák.), mezi obecným ustanovením o imisích v užším smyslu (§ 1013 odst. 1 obč. zák.) a mezi dílčími ustanoveními upravujícími některé negativní vlivy existence pozemku a jeho užívání na práva souseda (např. § 1016 odst. 2, 3, § 1017 a 1020 obč. zák.). Předpokládám však, že soudy tuto novou rozvolněnost ve vztazích mezi jednotlivými ustanoveními upravujícími režim imisí v užším i v širším smyslu překlenou systematickým výkladem a uzavřou, že zejména § 1012 věta druhá a do jisté míry i § 1013 obč. zák. (např. v té části, z níž plyne, že civilní soudy by až na výjimečné případy neměly rozhodovat v rozporu s již existujícími rozhodnutími správních orgánů, které povolily provoz zdroje imisí) poskytují principiální základ pro rozhodnutí o jakékoliv imisi nebo o zdroji imise.

Z konceptu provázanosti obecných a specifických ustanovení by bylo možné např. dovodit fakt, že odpovědnost vlastníka věci za specifický negativní následek existence věci nastává i podle specifických ustanovení jen tehdy, když jde o následek „nad míru přiměřenou poměrům“. Např. žádá-li vlastník pozemku, aby soused upravil stavbu tak, aby z ní nestékala voda na jeho pozemek, je třeba žalobu zamítnout, pokud voda ze stavby sice stéká, ale v minimálním množství, takže stékání vody obtěžuje souseda zcela zanedbatelným způsobem. I když soud bude prvotně aplikovat § 1019 odst. 1 obč. zák., žalobu za takových okolností zamítne s odkazem na obecnou (a nepřekrytou) normu § 1012 obč. zák. s odůvodněním, že stékání vody na sousední pozemek nelze pokládat za škodlivý následek „nad míru přiměřenou poměrům“ a že neruší závažně práva jiných osob.7

III. Projev přirozených vlastností věci, průchozí imise

Bez ohledu na to, zda imise vnímáme v užším, nebo v širším smyslu, není možné některé imise v reálném smyslu pokládat i za imise ve smyslu právním. Tento fakt se projevuje ve dvou směrech.

■ Za prvé: Zákon poskytuje ochranu jen před takovým následkem, který se pokládá za zásadní.8 To znamená, že § 1013 obč. zák. a s ním související ustanovení neposkytují ochranu před veškerými reálnými imisemi, ale jen před imisemi v právním smyslu, tedy před imisemi, které jsou v místě a čase vnímány negativně. Obtěžování souseda imisí je tedy právně významné pouze v případě, že je „nad míru přiměřenou poměrům“. Obtěžování je třeba chápat objektivně, tj. z hlediska obvyklých společenských názorů, přičemž každý je povinen snášet imise z obyčejného, normálního užívání pozemku. (NS 22 Cdo 296/2011)

■ Za druhé: Za imise v právním smyslu nelze pokládat takové průniky z cizího pozemku, které jsou projevem přirozených vlastností věci nebo na právu nezávislých fyzikálních jevů či přírodních zákonitostí, zejména tzv. průchozí imise.

1. Projevy přirozených vlastností věci a obvyklého způsobu jejího využívání

Nikoliv každý projev existence věci na vnější okolí lze pokládat za imisi, za kterou je vlastník věci produkující imisi právně odpovědný. Je totiž přirozené, že existence nemovité věci se projevuje i v jejím okolí, aniž by to bylo možné přičíst jejímu vlastníku k tíži navzdory skutečnosti, že jeho odpovědnost za imisi je objektivní. Např. nerovný terén pozemku sám od sebe může zastínit sousední pozemek, a přesto nemůže jít o imisi v právním smyslu. Někteří autoři navíc uzavírají, že za imisi v právním smyslu nelze pokládat ani imisi z uměle vytvořené věci nebo z pozemku, která je s ohledem na existující sociální poměry pokládána za neškodnou nebo naprosto běžnou. Proto imisí v právním smyslu např. není, pokud soused seká trávu nebo využívá krbu k vytápění, pokud tak činí způsobem, který je s ohledem na existující společenské a technické poměry přiměřený a obvyklý.9

Právě popsanou redukci pojmu imise v právním smyslu lze dovodit i z aktuální právní úpravy, pokud uzavřeme, že součástí systému norem upravujících imise je i § 1012 obč. zák. upravující nejobecnější povinnost vlastníka věci nerušit práva třetích osob. Z § 1012 věty druhé obč. zák. totiž plyne, že vlastníku věci se zakazuje rušit práva třetích osob „nad míru přiměřenou poměrům“, při jejímž stanovení jistě záleží i na existujících společenských zvyklostech i míře technického rozvoje a prostředků, které může mít vlastník k dispozici, aby imisi zcela nebo zčásti zabránil. Do jisté míry totéž sděluje i § 1013 odst. 1 věta prvá obč. zák. Negativní vliv existence pozemku nebo jeho užívání na sousední pozemek, který je tedy všeobecně vnímán jako přípustný nebo neškodný, tedy není imisí, kterou by bylo možné postihnout bez ohledu na to, o jakou imisi se jedná (s výjimkou tzv. přímých imisí, které jsou dle § 1013 odst. 1 věty druhé obč. zák. zcela zapovězeny). Pro přesnost je třeba dodat, že imise, která je pokládána za sociálně přiměřenou nebo za neškodnou, je imisí podle práva, avšak je právem tolerována, a je tedy nepostižitelná. Zda v konkrétním případě jde o „nepřiměřenou“ imisi ve smyslu § 1012 věty druhé obč. zák. v případě specifických imisí upravených následně za ustanovením § 1013 obč. zák., případně podle § 1013 odst. 1 věty prvé obč. zák. v případě imisí v tzv. užším smyslu, posoudí soud.

Ustanovení § 1012 věty druhé obč. zák. dále podává, že vlastník věci nesmí práva jiných osob „rušit“. „Rušením“ práv třetích osob může být především konání nebo opomenutí vlastníka věci, které vede k negativnímu vlivu věci na její okolí. Nicméně za „rušení“ nelze pokládat následek, který vlastník věci nemůže ani v nejmenším ovlivnit. Tak je tomu u reálné imise spočívající v přirozených vlastnostech pozemku, jako je např. jeho svažitost, která vede k nadprůměrnému pronikání vody z výše položeného sousedního pozemku (srov. rovněž s § 1019 odst. 1 větou druhou obč. zák.). Negativní projev přirozených vlastností pozemku na práva vlastníka sousedního pozemku proto zpravidla není imisí v právním smyslu. Na rozdíl od imisí, které jsou v daných sociálních poměrech pokládány za sociálně přiměřené nebo za neškodné. Takové imise jsou imisemi v právním smyslu, i když je právo nepostihuje.

2. Průchozí imise

Je otázka, jak právně vnímat reálné imise, které jen procházejí pozemek a proudí na další a další pozemek (např. prach, kouř, dešťová voda), aniž tyto imise zcela nebo zčásti vznikly na pozemku, z něhož se dále šíří. J. Spáčil k problému uvádí,10 že imisí v právním smyslu není přirozené stékání dešťové vody, pokud vlastník pozemku neprovede regulaci přirozených odtokových poměrů. Tím zároveň sděluje, že vlastník pozemku neodpovídá za imise, které nemají původ v pozemku, na který pronikly a z něhož se dále šíří. Tento náhled by bylo možné odůvodnit tím, že imisemi věci jsou jen ty vlivy věci na její okolí, které mají původ přímo v podstatě této věci nebo v činnosti, k níž na pozemku dochází. Např. dešťová voda existuje bez ohledu na existenci věci, na kterou dopadla nebo kterou protéká. Předestřený názor pokládám za správný až na následující výjimečné situace.

Jde-li o průchozí imise, které vlastník může regulovat, mám za to, že se ve výjimečných případech může jednat o imise, za které odpovídá vlastník pozemku, jímž protékají. Závěr, zda vlastník průchozího pozemku bude podle § 1013 odst. 1 obč. zák. odpovídat za jejich další osud, záleží na tom, zda je přiměřené místním poměrům, aby průchozí imise směřující na cizí pozemky reguloval tak, aby jejich negativní dopad na vlastníky přilehlých pozemků byl nižší než jejich přirozený průchod. Za určitých okolností má být možné a jistě i legitimní uložit vlastníku vodní plochy (např. rybníka), aby zamezil konkrétnímu nárazovému a zjevně nepřiměřenému odtoku dešťové vody z rybníka na okolní pozemky. Např. za situace, kdy se rybník následkem sezónních povodní rozlévá do okolí. V těchto případech pozemek vlastníka, kterým imise procházejí, má určité zvláštní vlastnosti, které zvyšují nebezpečí imisí, které na pozemku sice nevznikly, ale posléze z něho odtékají. Dalším případem, kdy vlastník pozemku může odpovídat i za imise, které zcela nezpůsobil, je situace, kdy se imise přicházející na jeho pozemek slučují s imisemi, které tento pozemek vyprodukoval, a jejich negativní následek se tak zvyšuje (např. výše zmíněná dešťová voda, která způsobí rozlití rybníka).

Pronikání imise z vodních toků protékajících pozemkem, které nepatří vlastníku pozemku a vlastník není ani oprávněn je regulovat, není imisí způsobenou vlastníkem pozemku. Režim § 1013 a násl. obč. zák. proto nedopadá ani na situaci, kdy vlastník pozemku neprávem odklonil vodní tok na sousední pozemek nebo jej bez povolení zreguloval, čímž došlo k postižení pozemku souseda. Takovému jednání je možné se bránit negatorní žalobou na ochranu vlastnického práva podle § 1012 obč. zák. (srov. s NS 22 Cdo 1244/2007)

Režim průchozí imise spočívající v přirozeném stékání vody z větší části upravuje § 1019 obč. zák. Tomuto ustanovení se věnuji ve zvláštní kapitole (viz část pátou, kapitolu IV.). Zde postačí dodat, že právní režim imise tkvící ve stékání vody ani její právní úprava se neliší od výše uvedených principů, které musí být vlastní právnímu posouzení jakékoliv průchozí imise.

IV. Hierarchie norem upravujících imise

Míra odpovědnosti vlastníka pozemku za imisi a prostředky, které má k dispozici soused k obraně před imisí, je různá. České soukromé právo totiž rozeznává „běžnou imisi“, která se řídí § 1013 odst. 1 obč. zák., a vůči níž se soused může bránit výhradně žalobou o zdržení se imise. Imise upravené v § 1013 odst. 1 obč. zák. se dále člení na přímé imise, které jsou protiprávní jen, jsou-li nepřiměřené místním poměrům a podstatně omezují vlastníka pozemku, a nepřímé imise, jež jsou protiprávní za každých okolností.

Ochrany před „běžnými imisemi“ nebo dokonce před jejich hrozbou se lze v zákonem specifikovaných případech domáhat i žalobou na pozitivní konání vlastníka pozemku, na kterém imise vzniká. Např. záštitu před imisí stékáním vodou ze sousední stavby poskytuje žaloba o úpravu stavby tak, aby z ní nestékala voda nebo nepadal sníh či led (§ 1019 odst. 1 obč. zák.).

Ustanovení § 1013 odst. 2 a § 1004 odst. 1 obč. zák. upravují režim tzv. privilegovaných imisí, tedy imisí z úředně schválené činnosti, před nimiž se až na výjimečné případy^11 nelze chránit žalobou na zdržení se imisí podle § 1013 odst. 1 obč. zák., ani specifickými žalobami na pozitivní konání (např. již zmíněný § 1019 odst. 1 obč. zák.). Soused může nárokovat jen finanční odškodnění podle § 1013 odst. 2 obč. zák.

V. Základní principy při aplikaci ustanovení o imisích

1. Pravidla vymezující případy a okruh osob, na které dopadají normy o imisích

Bez ohledu na to, o jaký typ imise jde, se aplikaci norem o imisích prosadí následující obecná pravidla.

Ustanovení § 1013 odst. 1 obč. zák. se vztahuje i na domy, které nejsou součástí pozemku, protože je má ve vlastnictví osoba odlišná od vlastníka pozemku. Ustanovení § 1013 odst. 1 obč. zák. totiž zjevně vychází z předpokladu, že stavba je od 1. 1. 2014 součástí pozemku, a proto jsou zapovězeny i takové imise, které pronikají do stavby stojící na pozemku (srov. s § 3023 obč. zák.). Z téhož důvodu může být osobou pasivně legitimovanou ve sporu z imise vlastník stavby, pokud právě jeho stavba produkuje imise.

J. Spáčil konstatuje, že právo na ochranu před imisí je třeba poskytnout nejen tehdy, když jsou imise i její původce s jistotou prokázány, ale i tehdy, když je vysoce pravděpodobné, odkud imise pocházejí a kdo jim může a má za povinnost reálně zamezit.12 Tento závěr je třeba vyložit v kontextu zvláštní povahy imise. Např. u imise prachu nebo u náletu včel reálně nelze u každé jednotlivé části imise (např. u jediné včely) s jistotou prokázat, že právě tato částečka má svůj původ v konkrétním zdroji imise (např. v úlu na sousedově pozemku). Nicméně je jisté, že imise jako celek je v rozhodujícím množství produkována na konkrétním místě, a právě proto je přiměřené uzavřít, že za imisi jako celek odpovídá vlastník (nebo provozovatel) tohoto zdroje imisí, vůči němuž je požadavek na zdržení se imise uplatněn.13

Odpovědnost za imise v právním smyslu (viz předchozí kapitola IV.) je objektivní odpovědností, bez zřetele na zavinění vlastníka pozemku. Tento fakt plyne z § 1012 věty druhé a z § 1013 odst. 1 obč. zák., podle nichž vlastník pozemku způsobujícího imisi odpovídá za výsledek (za způsobení imise), nikoliv za volní jednání vedoucí ke způsobení imise. Výjimečně imise může vzniknout i nečinností vlastníka pozemku, např. v případě přemnožení škůdců, hmyzu nebo plevelnatých rostlin nebo dokonce zdraví nebezpečných virů či bakterií, které posléze pronikají na sousední pozemek.

Osobou aktivně legitimovanou k uplatnění nároku na ochranu před imisí je nejen vlastník, ale i uživatel pozemku, který je postižen imisí. Za imisi odpovídá (je pasivně legitimován) nejen vlastník pozemku původu imise, ale i provozovatel zdroje imise.14 Samozřejmě za předpokladu, že řízení vůči subjektu – nevlastníku pozemku – povede k dlouhodobému vyřešení imisní situace. Vlastník pozemku způsobujícího imise může být žalován jen tehdy, když má právní možnost imisi zabránit (NS 22 Cdo 223/2005).15

„Sousedem“ je nejen vlastník, držitel nebo uživatel bezprostředně sousedícího pozemku, ale i vzdálenějšího pozemku, který produkuje imisi nebo je imisí postižen (viz § 1013 odst. 1, § 1012 věta druhá obč. zák.). Stejným způsobem je třeba přistupovat k termínu „sousední pozemek“.

Povinnost zdržet se imise je spjata s pozemkem, a proto přechází na nového vlastníka pozemku. Jestliže následkem imise již došlo ke způsobení újmy, je povinen k její náhradě ten, kdo vlastnil pozemek původu imise v době vzniku újmy. Újma na pozemku přitom vzniká v době, kdy bylo s imisí započato, protože je dána snížením hodnoty pozemku vypočítané z obvyklé ceny pozemku před započetím imise a poté.

Vnikání zvířat nyní zákon nepokládá za imisi, zřejmě proto, že zvíře se nepokládá za věc nebo za fyzikální úkaz (§ 494 obč. zák.). Vniknutí zvířat na cizí pozemek se však posuzuje stejně jako imise a vlastník sousedního pozemku může podat návrh na uložení povinnosti „zdržet se rušení vnikáním chovných zvířat“, která typově v rozsudku označí.16

Mezi vlastníky, držiteli nebo uživateli sousedních pozemků nebo pozemků, které se navzájem ovlivňují, vznikají vztahy nejen následkem imise. Tyto vztahy zákon řeší speciálními normami odlišnými od ustanovení o imisích. Např. v § 1014, 1021 a 1022 obč. zák. řeší právo vstupu na sousední pozemek, § 1016 obč. zák. se mj. zabývá nabýváním vlastnického práva k plodům spadlým na sousední pozemek nebo k sousedem odstraněným podrostům a převisům. Ustanovení § 1024 až 1036 obč. zák. upravují režim rozhrad a práva cesty. Ustanovení o imisích není možné se zmíněnými normami směšovat, i když důvodem pro aplikaci některého z nich, např. pro zřízení rozhrady, může být i pronikání imise.

2. Exkurz o nehmotných imisích

Část české civilistiky rozlišuje mezi fyzickými (materiálními) a nehmotnými (ideálními) imisemi. Materiální imisí je např. pronikání vody nebo prachu, nehmotnou imisí je např. obtěžování souseda pohledem.17 Ze znění § 1013 odst. 1 obč. zák. však plyne, že za imise je možné pokládat jen hmotné (fyzikálně změřitelné) projevy existence věci, nikoliv osobní projevy vlastníka této věci nebo osob, které ji užívají. Případné obtěžování pohledem nebo slovní urážka je sice rovněž protiprávním jednáním svého původce, které je však postižitelné nikoliv podle § 1013 odst. 1 obč. zák., ale podle ustanovení poskytujících ochranu osobnostním právům postiženého člověka. Navíc nelze pominout, že takové protiprávní jednání škodí nikoliv sousednímu pozemku, resp. jeho užívání, ale zcela konkrétní postižené osobě. Adresátem imise dle § 1013 obč. zák. však není člověk, ale postižený pozemek. Komentáře, které za imisi pokládaly i fyzikálně změřitelné obtěžování (např. stalking souseda), jsou s ohledem na změnu právní úpravy neaktuální.18

Za imisi, která má původ v obtěžování pohledem (nebo např. křikem), je však možné pokládat jednání souseda nebo uživatelů sousedního pozemku, které není zaměřeno na jedinou osobu, ale vůči komukoliv, kdo se na pozemku zdržuje.

Např. obtěžování pohledem by mohlo být pokládáno za tzv. nepřímou imisi ve smyslu § 1013 obč. zák. jen v takovém výjimečném případě, kdy by bylo spojeno s užíváním bytového domu nájemci, jehož okna jsou nevhodně umístěna převážně na pozemek užívaný rodinou vlastníka sousedního pozemku k rekreačním účelům (např. ke koupání se v privátním bazénu u rodinného domu). O nepřímou imisi by mohlo jít v případě, kdy obtěžování vlastníků rodinného domu pohledem by nemělo povahu stalkingu některého z nich, a naopak by bylo spojeno s narušením dříve pokojného soukromí při užívání pozemku. (NS 22 Cdo 1150/1999)

Naopak soustavné a závažné narušování soukromí vlastníka nebo uživatele nemovitosti fotografováním nebo pořizováním jiného obrazového záznamu v kontextu aktuální úpravy již nemůže být vyhodnoceno jako imise podle § 1013 obč. zák. a dosavadní judikaturu již není případné použít. (NS 22 Cdo 583/2011)

Obtěžování pohledem nebo natáčením či křikem (nadávkami) může být důvodem pro aplikaci § 1027 obč. zák., tedy pro uložení povinnosti k oplocení pozemku. A to bez ohledu na skutečnost, zda toto obtěžování má charakter zásahu do osobnostních práv (např. stalking konkrétní osoby), nebo jde o nepřímou imisi ve smyslu § 1013 odst. 1 obč. zák. Ustanovení § 1027 obč. zák. a jemu podobná ustanovení (např. § 1020 či § 1017 odst. 1 obč. zák., jež souseda opravňují k uplatnění požadavku na odstranění stavby nebo stromů při hranici s pozemkem), zpravidla jsou prostředkem ochrany před imisí, ale jejich dikce umožňuje dovolat se jich i v jiných případech, kdy je pro to „rozumný důvod“.

ČÁST DRUHÁ

BĚŽNÉ (NEPRIVILEGOVANÉ) IMISE PODLE § 1013 odst. 1 obč. zák.

I. Meze aplikace § 1013 odst. 1 obč. zák.

Za „imise“ se podle § 1013 odst. 1 obč. zák. pokládají pronikání odpadu, vody, kouře, prachu, plynu, pachu, světla, stínu, hluku, otřesů a podobných účinků na pozemek jiného vlastníka, který nemusí být ani přímým sousedem vlastníka věci, z níž k imisím dochází. Právním následkům způsobení imisí je postaveno na roveň i vnikání zvířat na cizí pozemek. Ustanovení § 1013 odst. 1 obč. zák. je formulováno tak, že povinnosti zdržet se imise má jakýkoliv vlastník, bez ohledu na to, zda věcí produkující imisi je movitá či nemovitá věc. K témuž závěru podle dřívějšího § 127 odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb. viz rozsudek NS 22 Cdo 2296/2006.

Ustanovení § 1013 odst. 1 obč. zák. vychází z definice imise v tzv. užším smyslu. Nedopadá tedy na jakýkoliv účinek existence věci nebo jejího užívání, který se projeví škodlivým způsobem na cizí věci nebo na cizích právech, ale jen na účinky, které vyhovují definici imise podle § 1013 odst. 1 věty prvé obč. zák. Na jiné negativní projevy existence pozemku na práva a povinnosti třetích osob (na tzv. imise v širším smyslu) lze § 1013 odst. 1 obč. zák. využít jen při zvážení přiměřenosti takového postupu s ohledem na konkrétní okolnosti případu (§ 10 obč. zák.). Tak tomu bude např. při obtěžování pohledem, které nelze považovat za stalking (viz konec předchozí kapitoly). Některé imise v širším smyslu (např. prorůstání podrostů a převisů, které je svým charakterem odlišné od imise odpadem, prachem, hlukem nebo světlem podle § 1013 odst. 1 obč. zák.) jsou upraveny ve specifických normách (§ 1016 odst. 2, 3 obč. zák.). V případě těchto imisí v širším smyslu zpravidla bude možné využít i obecné ustanovení § 1013 odst. 1 obč. zák. a domáhat se „zdržení se“ těchto imisí (§ 10 odst. 1 obč. zák.), protože se svojí podstatou blíží imisím, jak je definuje § 1013 odst. 1 obč. zák.

II. Přímé a nepřímé imise

Na rozdíl od úpravy do 31. 12. 2013 zákon výslovně rozeznává tzv. přímé (§ 1113 odst. 1 věta druhá obč. zák.) a nepřímé imise (§ 1013 odst. 1 věta prvá obč. zák.).

Přímými imisemi jsou takové imise, které jsou „přímo přiváděny“ na poškozený pozemek. Tak tomu např. bude, jestliže vlastník odvede splaškovou vodu ze svého domu nebo pozemku na pozemek souseda. Přímé imise zákon zakazuje v jakémkoliv množství, pokud pro jejich cílené odvádění na pozemek třetí osoby není zákonný důvod (§ 1013 odst. 1 věta druhá obč. zák.).

Nepřímé imise jsou zákonem zakázány jen tehdy, když se uskutečňují v míře nepřiměřené místním poměrům a zároveň podstatně omezují obvyklé užívání postiženého pozemku (§ 1013 odst. 1 věta první obč. zák.).

Pojem „nepřímé imise“ na rozdíl od termínu „přímé imise“ zákon výslovně nedefinuje, pouze z něho vyplývá, že nepřímá imise je opakem přímé imise. Je třeba řešit, zda rozdíl mezi přímými a nepřímými imisemi je dán nejen objektivním následkem (např. tím, že vlastník pozemku mimoděk učiní takové terénní úpravy, že dešťová voda z jeho pozemku přímo stéká jen na pozemek jednoho z jeho sousedů), nebo zda je podstatný i subjektivní vztah vlastníka škodící věci ke způsobenému následku (k zacílení imise výhradně na jeden ze sousedních pozemků).

Výše jsem zmínil, že právo na ochranu před imisemi je v základu postaveno na objektivním principu, tedy že za imisi odpovídá vlastník věci, která ji produkuje, bez ohledu na to, zda imisi zavinil, či nikoliv, bez ohledu na to, zda by imise vznikla i bez konání nebo opomenutí vlastníka pozemku. Pokud respektujeme zmíněné pravidlo, lze uzavřít, že rozdíl mezi přímou a nepřímou imisí spočívá jen v objektivním následku, nikoliv v subjektivním vztahu vlastníka pozemku způsobujícího imisi k tomuto následku.

Oponent však může upozornit, že podle § 1013 odst. 1 věty druhé obč. zák. zakazuje se přímo přivádět imise na pozemek jiného vlastníka. Využití slovesa „přivádět“ signalizuje, že přímou imisí je aktivní a zřejmě i vědomá činnost vlastníka škodícího pozemku, jejímž výsledkem je, aby imise prakticky výhradně vstupovala na konkrétní cizí pozemek. Proto jen tehdy, když lze vlastníku pozemku způsobujícího imisi přičíst tzv. přímý nebo eventuální úmysl (škůdce jedná v eventuálním úmyslu, pokud je srozuměn s tím, že následkem jeho činnosti dojde ke škodlivému následku, i když to není jeho prvotním cílem),19 jde o přímou imisi. Naopak v případě, že jde o nedbalost, není namístě uzavřít, že jde o „přivádění“ imise na poškozený pozemek, protože cílem konání nebo opomenutí vlastníka pozemku způsobujícího imisi nesměřuje k aktivnímu způsobení („přivádění“) imise.

Povšimněme si však, že § 1013 odst. 1 věta druhá obč. zák., na rozdíl od ustanovení téhož kodexu o obecné odpovědnosti za škodu (§ 2911 obč. zák.), nestanoví, že vlastník odpovídá za imise ze své věci jen tehdy, lze-li mu přičíst zavinění. Pokud bychom podmínku zavinění přenesli i do § 1013 a násl. obč. zák., konali bychom mimo rámec zákona. Zároveň bychom nerespektovali obecný princip objektivní odpovědnosti vlastníka věci za negativní projevy věci do práv třetích osob, který jsme popsali a vysvětlili v předchozím odstavci. Proto si myslím, že vlastník odpovídá nejen za nepřímé, ale i za přímé imise bez ohledu na to, zda jejich vznik a pronikání zavinil. Dodávám však, že o tzv. přímou imisi se nejedná, když její původ nespočívá v aktivní činnosti vlastníka škodící věci. Zde odkazuji na v § 1013 odst. 1 větě druhé obč. zák. využitý termín „přivádění imise“, z něhož je zřejmé, že přímá imise nemůže vzniknout z nečinnosti vlastníka škodící věci, ale jen aktivním zásahem do stávajících přirozených poměrů pohybu imisí, které věc způsobuje.

S ohledem na předchozí text mám za to, že nepřímými imisemi jsou takové imise, které nejsou následkem aktivního jednání vlastníka škodící věci směřujícího k imisi. Ani při nepřímé imisi není podstatné, zda vlastníku věci způsobující imisi lze přičíst zavinění za vznik a pronikání imise.

Prezentovaný závěr respektuje i stále převládající Bonfanteův přístup k imisím, podle něhož imise má být shledána protiprávní, když vyplývá z abnormálního užívání věci.20 Za abnormální je možné pokládat i imise, které následkem aktivní činnosti vlastníka pozemku jsou sváděny výhradně nebo téměř výhradně na jeden z řady sousedních pozemků, bez ohledu na to, zda vlastníku pozemku, ve kterém se nachází původ imise, lze za takový výsledek přičíst zavinění a zda věděl, že svým konáním způsobí imisi. Tím, že je imisí zatížen primárně jen jeden z více sousedních pozemků, totiž dochází k nevyváženému stavu, kdy se negativní vliv existence věci způsobující imisi projevuje výběrově a není rozptýlen. Naopak za tzv. nepřímou (tedy necílenou) imisi, která nenarušuje přirozený tok imisí, vlastník věci tuto způsobující se musí další imise zdržet jen tehdy, když jde o nepřiměřený zásah do práva na užívání imisí zasaženého pozemku. Teprve při přistoupení tohoto dalšího předpokladu je třeba nepřímou imisi pokládat za abnormální, a tedy protiprávní.

Může nastat situace, kdy veškeré plochy, které mohou být postiženy imisí, náleží jedinému vlastníku a formálně jde o jednu nemovitost. Tento fakt jistě neznamená, že by vlastník pozemku způsobujícího imisi mohl imisi směřovat na určitý výsek sousední nemovitosti s odůvodněním, že by sousední nemovitost byla tak jako tak primárním adresátem imise, protože jde o jedinou sousední nemovitost. Zákon však mezi přímou a nepřímou imisí rozlišuje proto, aby ustanovil jiný (přísnější) právní režim pro případ, že je imise konáním vlastníka věci způsobující imisi koncentrována na jediné místo v sousedství, které je tak imisí nepřirozeně ve vyšší míře zatíženo.

I když je třeba ocenit, že zákonodárce od 1. 1. 2012 rozeznává mezi přímou a nepřímou imisí s tím, že přímá imise je v jakékoliv míře zakázána, dospěla k témuž závěru i dřívější judikatura, která pokládala úmyslně způsobenou imisi za šikanózní a rozpornou s dobrými mravy.21 Výslovné legislativní rozlišení mezi přímou a nepřímou imisí tedy přispělo k přehlednosti úpravy, ale česká judikatura již oba typy imisí reálně a již delší čas rozlišovala.

1. Posuzování závažnosti nepřímé imise podle § 1013 odst. 1 obč. zák.

Přímá imise je vždy protiprávní. Nepřímá imise je protiprávní jen tehdy, když její účinky vnikají na pozemek jiného vlastníka

■ v míře nepřiměřené místním poměrům a zároveň

■ podstatně omezují obvyklé užívání pozemku (§ 1013 odst. 1 věta prvá obč. zák.).

Není směrodatné, zda se omezení v užívání pozemku následkem imise reálně projeví přímo vůči vlastníku pozemku. Postačí, jestliže se tento následek projeví vůči osobám, které se se svolením vlastníka na pozemku vyskytují. Dokonce k „obtěžování“ konkrétního subjektu imisí ani nemusí dojít, pokud vlastník pozemek dočasně neužívá.

Obtěžování „v míře nepřiměřené místním poměrům“ a „podstatné omezení obvyklého užívání pozemku“ jsou objektivními termíny, které nelze posuzovat jen na základě subjektivního pocitu souseda, který se domáhá uložení povinnosti zdržet se imise. Je věcí žalobce, aby tyto pocity objektivizoval např. skrze zprávu hygienické stanice, obecního úřadu, hasičského záchranného sboru apod.

Ustanovení § 1013 odst. 1 obč. zák. počítá s jedinou skutkovou podstatou, na jejímž základě se lze domáhat zdržení se nepřímých imisí. Předpokládá totiž, že k obtěžování imisemi musí dojít nad míru přiměřenou místním poměrům a zároveň musí jít o imisi, která podstatně omezuje vlastníka sousedního pozemku. Naproti tomu § 127 odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb. podle dobové judikatury ukotvoval dvě skutkové podstaty, při jejichž naplnění se soused mohl domáhat uložení povinnosti zdržet se imisí. Prvním případem byl fakt imise nepřiměřené místním poměrům, druhou situací případ imise, která sice nebyla nepřiměřená, ale vážně ohrožovala výkon sousedova práva.

Pokud v důsledku jednání vlastníka před 31. 12. 2013 došlo k vážnému ohrožení vlastnického práva jiného spočívajícímu v poškozování věci, šlo o neoprávněný zásah imisí bez ohledu na to, zda tento zásah překračoval míru přiměřenou poměrům. (NS 22 Cdo 1935/2003)

Soudy tedy § 127 odst. 1 větu druhou zák. č.40/1964 Sb., který upravoval podmínky pro nepřípustnost imisí jako takových (a které pokládalo za nepřípustné takové imise, které jsou „nad míru přiměřenou poměrům“), vykládaly v bezprostřední návaznosti na § 127 odst. 1 větu prvou zák. č. 40/1964 Sb. V něm zákonodárce tehdy normoval, že vlastník věci porušuje své povinnosti jak tehdy, když obtěžuje jiného „nad míru přiměřenou poměrům“, tak tehdy, když sice jeho konání nelze vyhodnotit jako nepřiměřené, ale přesto „vážně ohrožuje výkon práv“ jiného.

Takovou návaznost však mezi nynějším obecným ustanovením § 1012 obč. zák. upravujícím všeobecné omezení činnosti vlastníka věci a § 1013 odst. 1 obč. zák., který ustavuje situace, kdy je nepřípustná imise na sousední pozemky, nelze dovodit. Ustanovení § 1013 odst. 1 obč. zák. je gramaticky formulováno jako komplexní ustanovení reagující na rozdíl od § 1012 obč. zák. na specifickou podstatu imisí, bez gramatické návaznosti na obecnější § 1012 obč. zák. Jedinou situací, kdy lze na regulaci imisí po 1. 1. 2013 využít § 1012 obč. zák., je případ, kdy by imise byla způsobena vykonáním činu, jehož jediným účelem je obtěžování nebo poškození jiných osob.

2. Princip proporcionality

Ustanovení § 1013 odst. 1 obč. zák. definující podmínky, při jejichž splnění je možné se domoci „zdržení se imise“, v obecné rovině vyjadřuje tzv. princip proporcionality, podle něhož při konfliktu dvou absolutních (např. vlastnických) práv nebo jejich složek je třeba upřednostnit to právo, které se v konkrétní situaci jeví jako naléhavější. Soudy přitom posuzují, zda je požadavek vznesený žalobcem (vlastníkem pozemku zasaženého nepřímou imisí) vhodný, potřebný a přiměřený (viz I. ÚS 451/11).

Požadavek žalobce je vhodný, když cíl, kterého se má žalobou dosáhnout (povinnost zdržet se imisí), je uskutečnitelný a náklady na případná opatření, která by vedla k jeho dosažení, nejsou ve zjevném nepoměru k prospěchu, kterého by dosáhla strana žalující.22 Požadavek žalobce není potřebný, jestliže zamýšleného účelu lze dosáhnout i jinak, tedy aniž by žalovanému byla uložena povinnost zdržet se imisí.23 Požadavek žalobce není přiměřený, pokud ve srovnání s legitimním zájmem protistrany není dost důležitý na to, aby soud žalobě vyhověl.

Obecný princip proporcionality je v § 1013 obč. zák. modifikován podle charakteru imisí. Princip přiměřenosti se projevuje tím, že v případě tzv. nepřímých imisí soud žalobu o zdržení se imisí může zamítnout s odůvodněním, že jejich míra je přiměřená místním poměrům. Také skutečnost, že soud neuloží vlastníku pozemku produkujícího imise povinnost zdržet se nepřímé imise, pokud imise sice přesahuje míru přiměřenou poměrům, ale podstatně neomezuje obvyklé užívání imisí postiženého pozemku, je projevem principu přiměřenosti. Princip přiměřenosti se naopak nevyužije při rozhodování o tzv. přímých imisích; soud musí žalobě o zdržení se těchto imisí vyhovět vždy. Princip vhodnosti se projeví v případě imisí způsobených provozem závodu nebo jiného podobného zařízení, který byl úředně povolen (§ 1013 odst. 2 obč. zák.). Jeho výrazem je fakt, že „závodní“ úředně schválené imise soud nemůže zakázat, avšak újma z nich pocházející může být odškodněna penězi. Jiný přístup by nerespektoval, že původce imise na základě rozhodnutí správního orgánu získal legitimní očekávání, že může uskutečnit konkrétní činnost, která způsobuje imise, a že žalobce se měl před imisí bránit již ve správním řízení, které vyústilo ve vydání úředního schválení. Proto není vhodné, aby soud až na výjimečné situace vydával rozhodnutí, které je v rozporu s již existujícím pravomocným verdiktem správního orgánu.24 Princip potřebnosti (tedy zvážení, zda zamezení imise lze dosáhnout jinak než vyhověním žalobě o zdržení se imise) soud při rozhodování o povinnosti zdržet se imise nevyužije. Nelze totiž odestát, že povinnost zdržet se imise lze uložit jedině vlastníku pozemku, který způsobuje imisi, a že soud s ohledem na negatorní povahu rozsudku nestanoví konkrétní způsob, jak má žalovaný tohoto výsledku dosáhnout. Volba prostředků, které povedou ke „zdržení se imise“, zůstává na žalovaném.

Právě popsaná omezení testu proporcionality při zvážení, zda imise jsou, nebo nejsou protiprávní, vyplývají ze specifické povahy imisí. Pokud některá ze složek testu je u konkrétního typu imise potlačena (např. u tzv. přímé imise se neuplatní princip vhodnosti, přiměřenosti ani potřebnosti), je to dáno zvláštní podstatou této imise a významně nepřiměřeným jednáním vlastníka pozemku, z něhož imise pochází (tím, že cíleně zatěžuje imisí jen konkrétní sousední pozemek nebo jeho část). Nelze proto argumentovat, že § 1013 obč. zák. ústavně nekonformním způsobem omezuje provedení testu proporcionality dvou v principu rovnocenných vlastnických práv.

V pasáži věnované tzv. nehmotným imisím (část první, kapitola V.2) jsem popsal, že zcela výjimečně je možné ochranu před tímto typem imise (např. ochranu před obtěžováním pohledem) uplatnit nikoliv podle ustanovení upravujících právo na ochranu osobnosti (§ 81 a násl. obč. zák.), nýbrž podle § 1013 odst. 1 obč. zák. Při zvážení, zda obtěžování pohledem může být vyhodnoceno jako nehmotná nepřímá imise, kterou zapovídá § 1013 odst. 1 obč. zák., se princip proporcionality uplatňuje specifickým způsobem. Soud totiž má povinnost zvážit, zda sám soused spravedlivě nemá učinit vlastní opatření, která povedou k zamezení takové nepřímé imise. Těm, kdo mají faktickou možnost nahlížet do cizích oken, nelze zpravidla uložit, aby provedli taková opatření, kterými by tuto možnost vyloučili. Proto je na tom, kdo se cítí být obtěžován pohledem, aby provedl opatření, která by tomuto obtěžování zabránila. Obtěžování pohledem je imisí, proti které právo poskytuje ochranu jen v případě, jde-li o mimořádnou situaci a zvlášť závažné a soustavné narušování soukromí vlastníka nebo uživatele sousední nemovitosti (NS 22 Cdo 1629/99).

3. Míra nepřiměřená místním poměrům

3.1 Pojem místních poměrů

Poměry v lokalitě, vůči nimž se poměřuje, zda jde o přiměřenou, nebo již nepřiměřenou imisi, se rozumí jednak poměry místní, jednak poměry druhové.25 Druhovými poměry jsou poměry, které jsou charakteristické pro daný typ lokality (např. výstavba, v níž se nachází rodinné domy, nebo naopak průmyslové závody). Místními poměry se rozumí specifika dané lokality (např. zda jde o lokalitu určenou k bydlení, kterou využívají osoby, které jsou shodou okolností více hlučné než jinde). Obojí charakteristiky se v čase vyvíjejí, mohou odviset i od ročního období (např. v zimě je obvyklé, že se využívá topení pevnými palivy, z nichž vznikají imise kouřem). Pokud se některý z účastníků řízení nedovolá specifických místních poměrů, soud vychází z předpokladu, že se místní poměry neodlišují od druhové charakteristiky, která je pro daný typ lokality obvyklá (vychází jen z tzv. druhových poměrů). Břemeno k prokázání specifických poměrů lokality tíží toho účastníka, který je tvrdí a jemuž je jejich prokázání ku prospěchu (např. žalovaný se požadavku, aby se zdržel hlukových imisí ze své autodílny, brání tím, že nejen on, ale i žalobce a další sousedé v okolních rodinných domech provozují řemeslné živnosti, které produkují hlukové imise). Nicméně platí, že hromadné porušování práva, které je pro danou lokalitu charakteristické (např. nadměrné imise hluku, zápachu, vibrací), nemůže být důvodem pro zamítnutí žaloby na zdržení se imise.

V případě, že by se intenzita obtěžování hlukem v dané lokalitě zjevně vymykala stavu v jiných, obdobných lokalitách, je třeba při posuzování žaloby přihlédnout i k obvyklým poměrům v takových lokalitách. (NS 22 Cdo 1578/2010)

Právně významným obtěžováním (imisí) může být i takové obtěžování, které sice nepřekračuje limity stanovené obecně závazným právním předpisem, ale překračuje míru obvyklou v daném místě, a to s přihlédnutím k míře dané v jiných obdobných místech. (NS 22 Cdo 2808/2007)

Při zohlednění míry přiměřené poměrům je třeba zvážit i periodické výkyvy, k nimž v posuzovaném prostředí dochází. Např. opadávání listů a plodů ze stromů v podzimním období nelze považovat samo o sobě za obtěžování nad míru přiměřenou poměrům. (KS Ostrava 8 Co 627/2011)

Právo žádat zdržení se imisí není ani určeno k tomu, aby se zabránilo přirozenému rozvoji dané lokality. To např. znamená, že vznik nové stavby na sousedním pozemku, která způsobuje stísnění nebo od níž lze očekávat vyšší míru hluku, nezakládá bez dalšího právo domáhat se ochrany před předpokládanou nepřímou imisí podle § 1013 odst. 1 obč. zák.26 Ze stejného důvodu nikoliv každé obtěžování je důvodem k neschválení provozovny, naopak musí jít o imisi takového rázu, že svojí intenzitou přesahuje hranici, do které si každý musí dát líbit určitou míru obtěžování jako nutný důsledek hromadného soužití více osob.27

Protiprávní imisí může být i imise, která sice nepřekračuje limity stanovené obecně závazným předpisem, ale překračuje míru obvyklou v daném místě, a to s přihlédnutím k obvyklé míře obtěžování dané v jiných obdobných místech (NS 22 Cdo 2808/2007).

Při zvážení přiměřenosti imise soud zohlední i intenzitu imise (např. hluku), dobu, ve které k rušení pravidelně dochází, celkové trvání imise, jakož i to, zda jde o rušení jednorázové, nebo opakované.28 Vliv na posouzení, zda nepřímá imise je či není přiměřená poměrům, mají i vlastnosti věci postižené imisí, případně i její účel. Např. působení vody na zdivo vodního mlýna, který byl pro takové působení určen, je třeba posuzovat jinak než působení vody na jinou budovu; takové působení by bylo možno označit za obtěžování (imisi) jen v případě, že by přesahovalo míru u vodních mlýnů obvyklou (NS 2 Cdon 1886/97).

3.2 Nadlimitní imise

Soud rozhodující o návrhu na zdržení se imise (dříve § 127 odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb.) se nemůže omezit jen na konstatování, že namítaný zásah je v souladu se stavem v místě obvyklým, ale musí vždy zohlednit míru přiměřenou poměrům (které by měly být). V případě, že obtěžování překračuje meze stanovené správním (hygienickým apod.) předpisem, přesahuje i míru přiměřenou poměrům (NS 22 Cdo  3532/2006).

E. Dobrovolná a J. Spáčil pokládají za překonanou dřívější judikaturu, podle níž imise vždy překračují míru přiměřenou poměrům, jsou-li v rozporu s veřejným právem (např. hluk přesahuje hygienické limity). Odkazují přitom na § 1 odst. 1 obč. zák., podle něhož uplatňování soukromého práva je nezávislé na uplatňování práva veřejného. Jestliže limity překračují veřejným právem stanovený limit imisí, ale jsou přiměřené lokalitě a podstatně neomezují užívání sousedního pozemku, včetně zdraví jeho uživatelů, může se podle výše zmíněných autorů soused bránit proti imisím jen ve správním řízení.29

Právě popsaný náhled však nezohledňuje fakt, že právní normy stanovující imisní limit mj. pravidelně a podle aktuálního stavu vědeckého poznání a stavu technického pokroku zohledňují, jaké je pro běžného člověka nejvyšší přiměřené a dlouhodobé zatížení konkrétní imisí. Veřejnoprávní normy stanovující limity imisí tedy vyjadřují i pro účely soukromoprávních imisí, jak vysoké imise jsou v daném místě a čase ještě přiměřenou zátěží pro sousední vlastníky. Proto se domnívám, že soudy i nadále budou vycházet z předpokladu, že imise nad zákonný limit nejsou přípustné, a lze se s odkazem na § 1013 odst. 1, 2 obč. zák. domáhat zdržení se nadlimitních imisí. Existence § 1 odst. 1 obč. zák. se projeví maximálně v tom, že původce imise bude moci tvrdit a prokázat, že nadlimitní imise v posuzovaném případě nejsou rizikem pro zdraví ostatních, neztěžují podstatně užívání sousedního pozemku a zároveň není případné je pokládat za nepřiměřené místním poměrům. Existence nadlimitní imise tedy ustaví vyvratitelnou domněnku, že jde o nepřípustné nepřímé imise. Výše uvedený názor lze hájit i proto, že tzv. kolaudační souhlas podle § 122 odst. 1 stavebního zákona k užívání závodu ve smyslu § 1013 odst. 2 obč. zák. je udělen jen v míře, v níž provoz závodu nepřesahuje veřejnoprávní imisní limity. Tato skutečnost se automaticky předpokládá, i když stavební úřad toto omezení v provozu podniku výslovně v kolaudačním souhlasu neuvede. Veřejnoprávní normy upravující meze limitů tedy podle mého i nadále mají soukromoprávní dopad. Proto ani při nynější úpravě nevidím důvod ke změně soudní praxe, při níž soudy vyhovují negatorním žalobám, v nichž je žalobní petit formulován tak, že se žalovanému ukládá povinnost zdržet se imisí nad limit stanovený veřejnoprávním předpisem. Jiný přístup by znamenal, že prakticky pro veškeré požadavky na zdržení se imisí by žalobce musel navrhnout důkaz znaleckým posudkem, který by stanovil ad hoc imisní limit, který je ještě pro sousední pozemek přípustný.

Právě prezentovaný názor lze podpořit i aktuální judikaturou, podle níž sice veřejnoprávní předpisy upravující imisní limity mají při posouzení přiměřenosti imise sice jen pomocnou roli (tedy že civilní soud může rozhodnout i proti smyslu veřejnoprávního rozhodnutí, které se opírá o úředně tolerované limity), nicméně jsou zásadním vodítkem. Pro případ, že imise ze stavby sice přesahuje úředně povolený limit, ale překročení je úředně schváleno, soud musí v civilním řízení zkoumat, zda v konkrétních poměrech lokality je třeba uzavřít, že jde o imise, které jsou z pohledu soukromého práva neoprávněným zásahem do vlastnického práva (NS 22 Cdo 636/2014). K problému, kdy žalobce může žádat zdržení se nadlimitní imise a kdy jen o její finanční odškodnění, viz část čvrtá, kapitola V. věnovaná tzv. privilegovaným imisím.

4. Podstatné omezení v obvyklém užívání pozemku

Ustanovení § 1013 odst. 1 obč. zák. normuje, že nepřímá imise je protiprávní mj. jen tehdy, když „podstatně omezuje obvyklé užívání pozemku“. Naproti tomu podle § 127 odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb. pro konstatování protiprávnosti imise stačilo, když imise „jen“ obtěžovala vlastníka zasaženého pozemku. Rozdíl mezi ohrožením výkonu práva a obtěžováním jiného spočívá v tom, že ohrožování se týká přímo výkonu práv chráněného subjektu anebo dokonce jejich existence; obtěžování vlastnímu výkonu práva nebrání, ale činí jej obtížným nebo nepříjemným (NS 22 Cdo  3601/2008).

Jde tedy o dva různé pojmy. Tvůrce nového kodexu jistě nelze podezírat z neznalosti dřívější úpravy, a proto si myslím, že § 1013 odst. 1 obč. zák. měl pozměnit nahlížení na protiprávnost nepřímé imise tak, že nikoliv každé obtěžování vlastníka postiženého pozemku imisí nad míru přiměřenou místním poměrům je protiprávní. Nicméně si nemyslím, že po žádném vlastníku nelze spravedlivě žádat, aby vykonával svá vlastnická práva v podmínkách, které by průměrný člověk (srov. s § 4 odst. 1 obč. zák.) nestrpěl.

Obtěžování pronikavým zdravotně nezávadným zápachem objektivně nebrání ve využívání pozemku nebo stavby k uskladnění materiálu, avšak po vlastníku ani jiném uživateli není přípustné žádat, aby měl povinnost takové prostředí strpět. Za takových okolností je třeba obtěžování imisí, které je nad míru přiměřenou poměrům, pokládat zároveň i za okolnost, která podstatně omezuje obvyklé užívání pozemku ve smyslu § 1013 odst. 1 obč. zák.

Srovnáme-li dikci § 1013 odst. 1 obč. zák. a § 127 odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb., povšimneme si rovněž, že dřívější úprava zakazovala imise jen tehdy, když „obtěžovaly“ vlastníka poškozeného pozemku nebo stavby. Taková dikce naznačovala, že soud má při rozhodování o přípustnosti imise zohlednit i subjektivní vlastnosti vlastníka postiženého pozemku.30 Nynější § 1013 odst. 1 obč. zák. však s pojmem „obtěžování“ neoperuje a uvádí, že ochranu před nepřímými imisemi je třeba poskytnout, když na postižený pozemek „pronikají“ v míře nepřiměřené místním poměrům a podstatě omezují jeho „obvyklé“ užívání. Tím aktuální úprava dává najevo, že ochrana před nepřímými imisemi je kvantifikovatelná a více objektivizována než do 31. 12. 2013. Chrání se nikoliv vlastník postiženého pozemku, ale obvyklé vlastnosti samotného pozemku dotčeného imisí. To znamená, že při výhradně gramatickém výkladu § 1013 odst. 1 obč. zák. by soudy od 1. 1. 2013 při posuzování „přiměřenosti“ nepřímé imise neměly přihlížet k osobním vlastnostem a prožitku vlastníka poškozené věci, ale jen k přiměřenosti celkových místních poměrů.

Judikatura vycházející z dřívějšího § 127 odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb. připouštěla, že přiměřenost požadavku na zdržení se imise má být posuzována i s přihlédnutím k osobním vlastnostem účastníků právního konfliktu. Takže např. do 31. 12. 2013 bylo možné, aby soud vyhověl žalobě směřující k zápovědi imise i tehdy, když obtěžování imisí je pro vlastníka imisí zatížené věci nepřiměřeně obtěžující s ohledem na jeho specifický zdravotní stav, z něhož např. plyne jeho právo žádat, aby se soused zdržel pronikání jím pěstovaných včel na jeho pozemek, pokud trpí alergií na včelí jed.31

Navzdory nynějšímu důrazu na objektivizaci kritérií pro posouzení protiprávnosti imisí některé současné komentáře přesto uzavírají, že k osobním vlastnostem vlastníka a oprávněných uživatelů dotčeného pozemku je třeba přihlížet i za účinnosti nové úpravy.32 Nicméně tak činí s odkazem na judikaturu vzniklou za účinnosti dřívějšího § 127 zák. č. 40/1964 Sb., jejíž dnešní využitelnost není bez pochyb právě proto, že současný § 1013 odst. 1 obč. zák. nepochybně vychází především z objektivního vnímání závažnosti nepřímé imise. Ve prospěch prezentovaného komentářového názoru bylo možné argumentovat obecnými ustanoveními občanského zákoníku (§ 1 odst. 1, § 2 odst. 3, § 3 a 6), ze kterých plyne, že smyslem civilního kodexu je chránit porušené právní zájmy konkrétních postižených osob, nikoliv věcí. Mohlo by tak být pokládáno za nemravné, pokud by vlastník pozemku způsobujícího nepřímou imisi (např. včelař) odmítl učinit opatření k jejímu zamezení, pokud existence imise sice nenarušuje obvyklé užívání sousedního pozemku, ale může mít výrazně negativní vliv na zdraví vlastníka postiženého pozemku (alergik na včelí jed). Také je pravdou, že každý člověk má ústavně zaručené právo na ochranu svého života a zdraví a že § 1013 odst. 1 obč. zák. je třeba aplikovat s přihlédnutím k tomuto faktu.

Rozdíly v dikci § 127 odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb. a § 1013 odst. 1 obč. zák. však nelze zcela ignorovat. Zdravotní stav souseda požadujícího zdržení se imise, která není nebezpečná pro zdraví běžného člověka, může úspěch negatorní žaloby při současné dikci zákona odůvodnit spíše výjimečně.

5. Kdy soud žalobě výjimečně vyhoví i při splnění jen jedné z podmínek

V úvodu jsem zmínil, že navzdory gramatické nezávislosti § 1013 odst. 1 obč. zák. je třeba jej aplikovat tak, aby jeho výklad respektoval principiální pravidla ukotvená v § 1012 obč. zák. Proto je možné zcela výjimečně uložit povinnost zdržet se nepřímé imise, která na sousední pozemek neproniká nad míru přiměřenou poměrům, ale zcela zásadním způsobem omezuje obvyklé užívání stavby postavené na sousedním pozemku tím, že dochází např. k jejímu podmáčení, čímž se stavba stává nevyužitelnou nebo jí hrozí zánik (NS 22 Cdo 1935/2003). Pokud bychom důsledně trvali na dikci ustanovení § 1013 odst. 1 obč. zák., bylo by třeba žalobu o zdržení se imise zamítnout s odůvodněním, že je splněna jen jedna ze dvou zákonem předepsaných kumulativních podmínek. Nicméně by takový přístup vedl k negaci obecného principu ustanoveného v § 1012 obč. zák. i v § 3 odst. 2 písm. e) obč. zák., podle něhož vlastnické právo je hodno zvláštní ochrany.

Soud však bude při principiální aplikaci § 1013 odst. 1 obč. zák. bedlivě zvažovat, zda převažující vina na poškození domu náleží jeho vlastníku (nebo vlastníku pozemku, na němž stojí, je-li dům součástí tohoto pozemku) např. proto, že dům není dostatečně izolován. Za takových okolností je třeba s odkazem na princip proporcionality uzavřít, že požadavek žalobce na zdržení se nepřímých imisí, které na jeho pozemek nepronikají nad míru přiměřenou poměrům, není v souladu s dílčím testem přiměřenosti.33 Využití dřívější judikatury, podle níž soused má právo na ochranu před imisí, která sice není nepřiměřená, ale podstatně ztěžuje využití sousední nemovitosti (NS 22 Cdo 1935/2003), již není možné. Tato judikatura totiž vycházela z dikce § 127 odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb., který na rozdíl od nynější úpravy umožňoval zakázat i imise, které sice jsou přiměřené místním poměrům, ale přesto podstatně ohrožují výkon práv souseda – např. tím, že podmáčejí jeho neodizolovanou nemovitost.

Stejně tak výjimečnou potřebu chránit práva souseda (např. alergika na včelí jed) i tehdy, když imise není nepřiměřená poměrům, je při současné právní úpravě třeba zaštítit § 3 odst. 2 písm. a) obč. zák., podle něhož má každý právo na ochranu svého zdraví, a i s přihlédnutím k této skutečnosti je třeba aplikovat § 1013 odst. 1 obč. zák. a výjimečně připustit, že za určitých okolností postačí k vyhovění žalobě zdržení se imise i naplnění jen jedné ze dvou podmínek pro aplikaci § 1013 odst. 1 obč. zák.

6. Kdo koho a jak žaluje

Žaloba z imisí podle § 1013 odst. 1 obč. zák. je zvláštním případem zápůrčí (negatorní) žaloby. Vyhovění této žalobě je namístě, pokud neoprávněné rušení vlastníka ze strany rušitele trvá, resp. pokračuje, anebo tam, kde sice již přestalo, avšak existuje konkrétní nebezpečí jeho opakování v budoucnu (jde tedy v podstatě o pokračující imisi, která sice není kontinuální, ale z téhož důvodu se pravidelně opakuje, např. každoroční zaplavení pozemku).34

Ustanovení § 1013 obč. zák. normuje, že práva na ochranu před imisí je třeba se domoci proti vlastníku věci, z níž imise pochází. Totéž sdělení obsahoval i § 127 odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb., a přesto soudy dovodily, že žalobu proti obtěžování imisemi lze podat jak proti původci imise, tak i proti vlastníku pozemku (NS 22 Cdo  843/2013). Za takových okolností je pak věcí vlastníka, aby uživatele své věci přiměl k tomu, aby přímému rušiteli v dalším rušení zabránil (NS 22 Cdo 223/2005). Rozsudek na zdržení se imisí přímo proti vlastníku věci lze vykonat i tehdy, když věc užívá třetí osoba (např. nájemce), a to ukládáním pokut (§ 351 odst. 1 o. s. ř.). Povinnost přechází na nového vlastníka pozemku. Naopak rozsudek o uložení povinnosti zdržet se imisí je vůči nájemci pozemku účinný, jen dokud nájemce pozemek užívá. Poté zanikne, i když zní na povinnost zdržet se tzv. nepřímých imisí (k tzv. trvalému exekučnímu titulu viz níže).

Jestliže judikatura navzdory gramatické dikci zákona dovozuje, že pasívní legitimací ve sporu o zamezení imisím může disponovat i někdo jiný než vlastník, musíme dovodit, že také aktivní legitimaci k podání žaloby o zdržení se imise může mít někdo jiný než vlastník (např. nájemce) imisí postižené věci.35 Opačný výklad by ustavil nevyváženost při odvozování pasívní a aktivní legitimace ve sporu o imisi. Předpokladem je, že žalobce prokáže platný právní důvod, na jehož základě imisí zatíženou nemovitost využívá.

Právě popsané závěry lze do jisté míry zaštítit i § 1044 obč. zák., podle něhož má-li někdo věc u sebe, aniž by byl vlastníkem nebo držitelem věci, může uplatnit právo náležející vlastníku na ochranu vlastním jménem. Takže i detentor (např. nájemce nebo pachtýř) zřejmě může podat žalobu o uložení povinnosti zdržet se imisí vlastním jménem.

Z výše uvedených důvodů např. může nájemce jednoho z bytů požadovat po jiném nájemci z téhož domu, aby se zdržel imise způsobené např. příliš hlasitou hrou na klavír.36

Vlastník pozemku způsobujícího imise může být žalován jen tehdy, když má právní možnost imisi zabránit (NS 22 Cdo 223/2005).37 Takovou právní možností může být i např. skutečnost, že vlastník pozemku má vůči uživateli pozemku (např. k nájemci), který imisi způsobuje, přímý právní prostředek, jenž povede k ukončení imise (např. právo ukončit vztah, na jehož základě detentor pozemek užívá). Přímým právním prostředkem není, pokud vlastník pozemku sice může detentora postihnout, ale toto postižení (např. právo na zaplacení smluvní pokuty) samo o sobě negarantuje, že imise ze strany detentora bude ukončena.

Není důvod rozporovat ani dosavadní judikaturu, podle níž také obec (a jistě i jiná veřejnoprávní korporace) je oprávněna domáhat se ochrany před obtěžováním imisí (např. hlukem), jestliže jím jsou při užívání jejích staveb a pozemků nad míru přiměřenou poměrům obtěžováni její občané (NS 2 Cdon 330/1997). Obec je však aktivně legitimována k podání žaloby o zdržení se imise jen tehdy, když pronikáním imisí jsou dotčeni její občané nebo i třetí osoby (např. zaměstnanci, turisté) při užívání obecního majetku nebo při vstupu na obecní majetek.

Ustanovení § 1004 odst. 1 obč. zák. umožňuje, aby se práva na ochranu před hrozící imisí domáhal i držitel imisí zatížené nemovitosti bez ohledu na to, zda je jeho držba řádná, pravá a poctivá. Nabízí se otázka, zda má držitel totéž oprávnění i v případě imisí, které už nastaly, a to s odkazem na § 1013 obč. zák. Odpověď zní ano, neboť jeho právo držby má tentýž obsah jako právo vlastnické (§ 1043 odst. 1 obč. zák.). Se žalobou na zdržení se imise (na rozdíl od žaloby na zákaz provádění stavby podle § 1004 odst. 1 obč. zák.) však držitel uspěje jen za předpokladu, že je držitelem řádným, pravým a poctivým. Ustanovení § 1004 odst. 1 obč. zák. je vůči § 1043 obč. zák. lex specialis, jehož dosah nelze rozšiřovat i na ostatní práva z ohrožení nebo zasažení pozemku imisí.

Jestliže dochází k tzv. nepřímé imisi, a to nad míru přiměřenou místním poměrům, a tato imise podstatně omezuje souseda v obvyklém užívání pozemku, žalobce petit formuluje tak, že žalovaný je povinen zdržet se průniku imise nad konkrétní fyzikální limit (viz NS 22 Cdo 1421/2003). Žaluje tedy na konkrétní množství imise a nepopisuje, jakým způsobem nepřímá imise proniká na jeho pozemek. Vyhovující rozsudek poskytuje trvalý exekuční titul. To znamená, že žalobce může podat návrh na jeho výkon (exekuci) opakovaně, i tehdy, když žalovaný jeho požadavku na upuštění od nadměrných imisí vyhoví, ale později imise v nepřípustné výši nad rámec rozsudku znovu způsobí (§ 351a odst. 1 o. s. ř.).

Na vlastníkovi či jiné oprávněné osobě bude, aby si sám zvolil opatření, jímž zamezí dalšímu obtěžování souseda, případně ohrožování výkonu jeho práv. Zda povinný zvolil postačující opatření, bude soud zkoumat při rozhodování o jeho návrhu na zastavení výkonu rozhodnutí (bude-li podán), nikoli ve stadiu jeho nařizování. Námitku splnění povinnosti lze relevantně uplatnit teprve v řízení o zastavení výkonu rozhodnutí. (NS 20 Cdo 1960/2009)

Jde-li o přímou imisi, tato je sice absolutně zakázána, ale při formulaci žalobního požadavku je třeba zohlednit, že imise není zakázána v tom rozsahu, v němž není zakázána např. nepřímá imise. Proto např. vlastník pozemku postiženého imisí se nemůže domáhat, aby byla žalovanému uložena povinnost zdržet se veškerých imisí proudících na jeho pozemek z pozemku produkujícího imisi. Žalobní návrh musí formulovat tak, aby se žalovaný zdržel přivádění imise přímým a konkrétním způsobem, tedy např. aby se zdržel pronikání kouře nebo odpadní vody potrubím (potrubí a jeho umístění je třeba popsat) na konkrétní pozemek nebo část pozemku souseda. Takový rozsudek neposkytuje trvalý exekuční titul dle § 351a odst. 1 o. s. ř., tedy exekuční titul, který by se dal opakovaně realizovat, pokud v budoucnosti dojde k obnovení imise. Předmět rušení (a s ním exekuční titul) totiž zanikne odstraněním prostředku, skrze který dochází k zavádění přímé imise na sousedův pozemek (např. strouhy, kterou je splašková voda odváděna na jeden z vedlejších pozemků).

Jestliže se vlastník pozemku domáhá odčinění imisí ze závodu nebo jiného úředně schváleného zařízení (§ 1013 odst. 2 obč. zák.), může se s odvoláním na § 1013 odst. 1 obč. zák. domoci uložení povinnosti ke zdržení se imise nad úředně povolený limit a zároveň má právo žádat finanční odškodnění za újmu způsobenou imisemi do úředně povoleného rozsahu. Bude záležet na soudu, zda úředně povolené imise bude pokládat za imise postižitelné právem (viz část třetí a čtvrtá věnovaná tzv. privilegovaným imisím).

Je věcí žalobce, aby popsal limit, nad který je nepřímá imise podle jeho názoru protiprávní, již v petitu žaloby. Pokud tak neučiní, soud jej vyzve k odstranění této vady petitu, při jejich neodstranění se žalobce vystaví riziku odmítnutí žaloby (§ 43 o. s. ř.). Případný rozsudek ukládající žalovanému povinnost „zdržet se obtěžování žalobců vodou a tekutými odpady nad míru přiměřenou poměrům“ není vykonatelný. Podají-li oprávnění návrh na jeho výkon (exekuční návrh), soud (exekutor) jej usnesením zamítne,38 v případě, že výkon (exekuce) již probíhá, dojde k zastavení výkonu (exekuce). Za takových okolností oprávněnému nezbývá, než podat odvolání do zamítavého usnesení soudu prvého stupně, i kdyby došel k závěru, že je věcně správné. Jen na základě pravomocného rozhodnutí odvolacího soudu o zamítnutí návrhu nebo o zastavení výkonu (exekuce) totiž může oprávněný podat žalobu pro zmatečnost nevykonatelného nalézacího rozhodnutí [§ 229 odst. 1 písm. c) o. s. ř.]. Jestliže tzv. nepřímá imise je v jakémkoliv množství nepřípustná (např. imise zdraví škodlivého kouře z pneumatik pálených v sousedním rodinném domě), je možné dostatečně určitý petit formulovat i požadavkem na zdržení se produkce konkrétního typu imise (např. kouře z pálení plastů).

Nejvyšší soud judikoval, že vymezení, co podle názoru soudu již není imisí přiměřenou místním poměrům, může být provedeno v odůvodnění rozsudku (NS 22 Cdo  2296/2006). Tento závěr pokládám za diskutabilní, protože předmětem výkonu rozhodnutí je výrok, nikoliv odůvodnění exekučního titulu.39

Domáhá-li se žalobce jako vlastník nemovitosti ochrany žalobou na uložení konkrétní povinnosti žalovanému, namísto povinnosti zdržet se obtěžování imisí, např. aby žalovaný odstranil, přemístil nebo upravil určitým způsobem předmět svého vlastnictví, nelze žalobě vyhovět. Ochrana před imisí podle § 1013 odst. 1 obč. zák. je totiž založena právě na negatorní žalobě. (NS 22 Cdo 2466/2007)

Právě popsaný judikaturní závěr jistě platí, domáhá-li se vlastník imisí postiženého pozemku ochrany před tzv. nepřímou imisí. Jde-li o imisi přímou, tedy o imisi, která je na sousední pozemek přiváděna konkrétním médiem (např. potrubím), pravidelně platí, že ji lze přerušit jedině tak, že vlastník pozemku způsobujícího imisi toto potrubí odstraní. Proto si nemyslím, že by bylo nutno žalobu na odstranění média způsobujícího přímou imisi bez dalšího zamítat. Přijatelným řešením, které je v souladu s výše prezentovanou judikaturou, je, že soud žalobce poučí o tom, že petit je třeba podle zákona (§ 1013 odst. 1 obč. zák. na počátku) formulovat negatorně (např. na uložení povinnosti zdržet se přivádění imise potrubím, nikoliv požadavkem na odstranění potrubí). Teprve pokud žalobce žalobu nezmění, je třeba ji zamítnout. Jiný procesní postup by byl vůči žalobci za dané situace nepřiměřeně přísný, protože ať již žaluje na zdržení se přímé imise, nebo na odstranění média způsobujícího imisi, žádá stále totéž.

Výjimečně soudní praxe připouští, aby právo na ochranu před imisí bylo poskytnuto nikoliv za použití negatorní žaloby (o zdržení se pronikání imise na sousední pozemek), ale uložením konkrétní pozitivní povinnosti. Nejvyšší soud tak do 31. 12. 2013 judikoval v případě, kdy ze sousedního zanedbaného pozemku skrz místo, kde původně stála zeď, pronikal výrazný zápach a prach, čímž se podstatně snížila možnost užívání sousedovy zahrady s rodinným domem (NS 22 Cdo 1866/2006). Takovou pozitivní povinnost však lze od 1. 1. 2014 uložit jen v případě, že takový postup umožňuje zvláštní zákonné ustanovení, jímž v současnosti je § 1027 obč. zák. (dříve § 127 odst. 2 zák. č. 40/1964 Sb.). Právo žádat oplocení pozemku podle nynější úpravy stojí vedle práva požadovat zdržení se imise. Jde o právní prostředek, který má postižený vlastník „navíc“. Pronikání prachu a zápachu, který nelze rozumně snášet, může být jedním z důvodů, pro které soud může uložit vlastníku pozemku obnovit původní zeď. Ustanovení § 1027 je za těchto okolností lex specialis vůči § 1026 obč. zák., podle něhož vlastník nemusí obnovovat rozpadlou zeď.

Negatorní petit musí směřovat k uložení povinnosti zdržet se pronikání nepřímé imise, soud nemá vyhovět jinému negatornímu požadavku. Např. není možné vyhovět žalobě, kterou se soused domáhá, aby se žalovaný zdržel užívání komínového tělesa nebo užívání plochy střechy nad obývacím pokojem žalobce.40 Při uložení povinnosti zdržet se přímé imise toto pravidlo neplatí, protože k přímému přivádění imise dochází zcela konkrétním způsobem a žaloba o zdržení se přímé imise směřuje právě ke zdržení se zcela konkrétního přímého přivádění imise.

Ze žaloby však může vyplývat, že se žalobce domáhá uložení povinnosti k pozitivnímu plnění za účelem zamezení imisi z jiného právního důvodu než dle § 1013 odst. 1 obč. zák., který nevylučuje, aby žalobní petit uložil konkrétní povinnost, a nebyl tedy formulován výhradně negatorně. Např. při posouzení, zda soud může vyhovět žalobě na ochranu před imisí, která je formulována nikoliv negatorním způsobem, soud bere v úvahu, že vlastník pozemku postiženého imisí se může jedinou žalobou domáhat jak ochrany před dalším pronikáním imise podle § 1013 obč. zák. (takový požadavek by měl být formulován negatorním způsobem), tak ochrany před hrozící škodou, který lze formulovat pozitivně, tedy jako povinnost uskutečnit konkrétní jednání směřující k zamezení hrozící škody.41

7. K promlčitelnosti nároků z odpovědnosti za imisi

Je-li imise, ať už přímá (ta je protiprávní vždy), nebo nepřímá protiprávní, může vlastník imisí zasaženého pozemku uplatnit vůči vlastníku věci způsobující imisi jednak právo na zdržení se další protiprávní imise (§ 1013 odst. 1 obč. zák.) zasahující jeho pozemek, jednak právo na odčinění újmy způsobené na jeho pozemku (§ 2894 a násl. obč. zák.). Požadavek na zdržení se imise dle § 1013 odst. 1 obč. zák. se nepromlčuje, protože imise je zásahem do vlastnického práva, které se nepromlčuje (§ 614 obč. zák.). Jakmile došlo k ukončení imise, nelze žalobě o zdržení se imise vyhovět.

Právo na finanční plnění z protiprávní imise zahrnuje jednak oprávnění požadovat náhradu věcné škody, jednak náhradu nemateriální újmy (např. psychické újmy za hluk nebo prach způsobený provozem úředně povoleného závodu). Jde o peněžité nároky, které se promlčují (§ 611 obč. zák.).

Jestliže dojde k události, která zvyšuje újmu nebo škodu způsobenou imisí, běží promlčecí lhůta k uplatnění další věcné škody nebo újmy od této události. Jestliže imise i nadále přetrvává, je možné bez rizika úspěšně uplatněné námitky promlčení požadovat náhradu imateriální újmy z imise za dobu tří let před podáním žaloby (§ 629 odst. 1 obč. zák.). Je tomu tak proto, že právo požadovat zdržení se protiprávní imise se jako takové nepromlčuje, protože jde o zásah do nepromlčitelného vlastnického práva (§ 614 obč. zák.). Z této specifické podstaty oprávnění žádat zdržení se imise plyne, že i případné finanční nároky z imise, která protiprávně přetrvává a která může být zakázána, se sice promlčují, ale lze je bez rizika úspěšné námitky promlčení uplatnit vždy za tři roky nazpět od uplatnění požadavku na zdržení se imise. Právo žádat ukončení protiprávní imise a právo požadovat náhradu za újmu ze stále existujících imisí jsou totiž z hmotněprávního hlediska spojité nádoby. J. Spáčil v této souvislosti uvádí, že ohledně práv z imisí platí, že není rozhodné, že situace léta nevadila – ona vadí nyní.42

Pravidlo, že právo na odškodnění újmy za imisi se za poslední tři roky před jejím uplatněním u soudu nepromlčuje, se nevyužije v případě oprávnění žádat o odčinění újmy způsobené provozem úředně schváleného závodu nebo jiného podobného zařízení (§ 1013 odst. 2 obč. zák.). Toto právo se totiž stává dospělým v okamžiku vzniku práva na odčinění, tedy jakmile imise na pozemek souseda poprvé pronikne. Právě k tomuto okamžiku totiž vzniklo jednorázové právo žádat o odškodnění za imisi, která sama o sobě není protiprávní a které se nelze bránit vznesením požadavku na zdržení se imise. Právo na finanční odškodnění za úředně povolenou imisi vzniká, aniž by bylo navázáno na možnost uplatnění požadavku na zdržení se imise.

8. Vydržení práva zatížit pozemek imisí

Teoreticky nelze vyloučit vydržení práva na zatížení sousedního pozemku imisí. Je-li toto právo vydrženo, nepromlčuje se, protože nadále ani není. Nicméně vydržení nemůže vzniknout z pouhého faktu, že soused proti přetrvávající imisi ničeho po zákonem předpokládanou dobu pro vydržení nenamítal.43 Taková okolnost totiž nezakládá existenci poctivé držby (§ 1089 obč. zák.).

Ustanovení § 1095 obč. zák. ukotvuje institut tzv. mimořádného vydržení. Uplyne-li doba dvojnásobně dlouhá, než jaké by bylo jinak zapotřebí, vydrží držitel vlastnické právo (v našem případě věcné právo zatížit sousední pozemek imisí), i když neprokáže právní důvod, na kterém se jeho držba zakládá. To neplatí, pokud se mu neprokáže nepoctivý úmysl, tedy nepoctivá držba ve smyslu § 992 obč. zák.

Aplikace tohoto ustanovení je pro případ vydržení práva na zatížení pozemku imisí problematická, protože zpravidla bude zřejmé, že jde o pokračující imisi, která je sama o sobě v rozporu s právem, neboť je nepřiměřená místním poměrům a omezuje obvyklé užívání sousedního pozemku. Zároveň po vlastníku imisí zatíženého pozemku není možné požadovat, aby předložil důkaz trvalé neexistence, tedy že ani on ani jeho případní právní předchůdci nejednali tak, že u původce imise mohla vzniknout poctivá držba práva na zatížení pozemku imisí. Tento fakt je podstatným argumentem pro závěr, že § 1095 obč. zák. by neměl dopadat na specifickou situaci, jakou nepochybně je pronikání imise na sousední pozemek.

Na druhé straně nelze odestát, že smyslem § 1095 obč. zák. je poskytnout zásadní ochranu právnímu stavu, který je dlouhodobě pokojný, a že sama tato dlouhodobost vede k závěru, že věc nebo činnost, k níž průběžně dochází, je v souladu s právem. Tento argument je silnější než argumentace uvedená v předchozím odstavci, a proto se přikláním k závěru, že § 1095 obč. zák. je třeba aplikovat i v případě dlouhodobých imisí. Zatížení vlastníka sousedního pozemku k prokázání dlouhodobé neexistence (že nikdy ani on, ani jeho právní předchůdci nejednali tak, aby vlastník pozemku produkujícího imisi získal poctivou držbu práva na imisi) nevybočuje ze smyslu § 1095 obč. zák.

9. Ochrana před budoucími imisemi

Dosavadní judikatura dovozuje, že před soudem není možné požadovat ochranu proti imisím, které mají teprve vzniknout (případně jen hrozí), ale ochrany se lze domáhat jen proti již existujícím imisím.44 Zmíněnou soudní praxi však nelze vykládat tak, že existence § 1013 odst. 1 obč. zák. (který řeší problematiku již existujících imisí) brání využití jiných ustanovení, např. těch, která upravují povinnost předcházet újmě na cizím majetku, zejména § 2900 nebo § 2903 odst. 2 obč. zák. Pokládám za nezbytné dodat, že i jiná ustanovení, kterými se reálně poskytuje ochrana před hrozící imisí, je třeba vykládat s respektem ke zvláštní povaze tzv. privilegovaných (úředně schválených) imisí a bude ji možné poskytnout prakticky za týchž podmínek jako ochranu před již existujícími privilegovanými imisemi. Princip privilegovaných imisí plynoucí z § 1013 odst. 2 i z § 1004 odst. 1 obč. zák. je podle mě třeba pokládat za imperativ, který je třeba zohlednit při jakémkoliv rozhodování civilního soudu ve sporu z imisí.45

Výše popsaný postoj je možné zčásti zaštítit i judikaturou. Nejvyšší soud již za účinnosti dřívější právní úpravy (tedy při neexistenci nynějšího § 1017 odst. 1 obč. zák.) uzavřel, že vlastník pozemku se může bránit proti činnosti souseda, který hodlá na svém pozemku vysázet stromy, které v budoucnu mohou způsobit významné zastínění, a tím i vážné ohrožení práva na využití přilehlého pozemku nebo jeho uživatelů (NS 22 Cdo 1733/2004). Zdůraznil však, že ochrany před budoucí imisí je možné se domáhat jen tehdy, když vlastníku pozemku, který může být postižen budoucí imisí, svědčí zvláštní a mimořádně důležitý důvod, pro který po něm nelze spravedlivě žádat, aby žalobce vyčkal, až imise skutečně vznikne. Takovým důvodem např. bude, že vlastník, který na svém pozemku provozuje sanatorium, měl být spolu se svými pacienty vystaven imisi hlukem a prachem z nově vybudované cementárny. V takovém případě není přiměřené, aby své právo na zachování původního stavu uplatnil až po vzniku imise cestou negatorní žaloby.

Práva na ochranu před imisí lze vynutit prostřednictvím žaloby na pozitivní konání nebo nekonání ještě před vznikem imise s poukazem na § 2990 a § 2903 odst. 2 obč. zák. i tehdy, když vlastník sousedního pozemku projeví úmysl změnit kulturu na sousedním pozemku (např. místo pěstování obilí se rozhodne svůj pozemek zalesnit), pokud by taková změna měla na sousední pozemek (kde se má např. stále pěstovat obilí) devastující vliv, protože vlivem imise nového mikroklimatu proudícího ze sousedního pozemku úrodnost několikanásobně poklesne. Je sice pravdou, že veřejnoprávní úkon, jímž došlo ke změně funkčního využití sousedního pozemku, zřejmě bude aktem schválení provozu zařízení podobného podniku ve smyslu § 1013 odst. 2 obč. zák. V části čtvrté věnované tzv. privilegovaným imisím však vysvětluji, že nikoliv každé úřední schválení zakládá aplikaci § 1013 odst. 2 obč. zák. a že soud rozhodující o žalobě na uložení povinnosti neprovést reálnou změnu kultury (např. výsadbu lesa) má možnost zvážit, zda procesní práva souseda byla ve správním řízení o změně kultury dostatečně zabezpečena, zejména jestli měl možnost uplatnit námitky proti úřední změně kultury a zda a z jakého důvodu tyto námitky nebyly zohledněny.

ČÁST TŘETÍ

IMISE POCHÁZEJÍCÍ Z ÚŘEDNĚ SCHVÁLENÉHO PROVOZU A Z ÚŘEDNĚ POVOLENÉ STAVBY

Imise, které jsou způsobené provozem úředně schválené (povolené) stavby (tzv. privilegované imise), lze v českých právních poměrech rozdělit do dvou skupin podle důvodu jejich vzniku. Do první skupiny patří imise, které by vznikly provozem stavby bez ohledu na zvláštnosti provozu. Takovou imisí je třeba hluk vznikající následkem běžného užívání věci, např. příchodem a odchodem uživatelů stavby. Režim těchto imisí se řídí buď § 1004 odst. 1 větou druhou obč. zák. (což má tentýž následek, jako by šlo o imisi způsobenou provozem závodu podle § 1013 odst. 2 obč. zák., tedy že takovou imisi nelze zakázat, ale jen finančně odškodnit), nebo obecným ustanovením § 1013 odst. 1 obč. zák. Obecné ustanovení § 1013 odst. 1 obč. zák. se u imise ze stavby provedené na základě úředního schválení využije namísto § 1004 odst. 1 věty druhé obč. zák. tehdy, když je možné imisi zabránit jen nepodstatnou úpravou stavby, která si nevyžaduje úředního schválení (např. osazením budovy okapem). Dochází-li však k nadměrné imisi, kterou přímo způsobuje zvláštní povaha úředně schváleného provozu (např. hluk vzniklý při průmyslovém zpracování dřeva), jde o imisi podle § 1013 odst. 2 obč. zák., kterou rovněž nelze zakázat, ale jen odškodnit, nepřekračuje-li limity stanovené právními předpisy.

Při provozu průmyslové stavby určené k výrobě cementu dochází ke zvýšení množství hluku a prachu v jejím okolí. Taková hluková a prachová imise je přímým a nezbytným následkem provozu a řídí se § 1013 odst. 2 obč. zák. Naproti tomu imise vznikající vrháním stínu z nově postavené průmyslové budovy je následkem, který s provozem přímo nesouvisí. Režim imise stíněním úředně povolené stavby se tedy prvotně neřídí § 1013 odst. 2 obč. zák., ale § 1004 odst. 1 větou druhou obč. zák., při nesplnění podmínek pro aplikaci tohoto ustanovení na ně dopadá obecné ustanovení § 1013 odst. 1 obč. zák. To znamená, že imisi stíněním ze stavby, která byla úředně schválena, zpravidla také nelze zakázat. Jde o jiný typ privilegované imise, který ustavuje § 1004 odst. 1 věta druhá obč. zák. a který za jistých okolností (viz níže) vytváří lex specialis k § 1013 odst. 1 obč. zák. Stínění ze sousední úředně povolené stavby je však možné jen odškodnit, protože § 1004 odst. 1 věta druhá obč. zák. nastupuje namísto § 1013 odst. 1 obč. zák., ale nenahrazuje § 1013 odst. 2 obč. zák. v té jeho části, která umožňuje finanční odčinění újmy způsobené úředně povolenou činností, na kterou je navázána imise. Druhotná aplikace § 1013 odst. 2 obč. zák. odvozená od  existence § 1004 odst. 1 obč. zák. o jiném typu privilegované imise tedy není vyloučena.

O situacích, kdy nelze využít specifických ustanovení o tzv. privilegovaných imisích, i když jde o imise ze stavby, která byla úředně povolena, nebo o imise z provozu závodu, který byl úředně schválen, a kdy se namísto § 1013 odst. 2 obč. zák., případně § 1004 odst. 1 věty druhé obč. zák. použije obecné ustanovení § 1013 odst. 1 obč. zák., pojednávám v následujících podkapitolách věnovaných oběma typům privilegovaných imisí. Tamtéž rozeberu důvody mající původ v českém právu, které mě vedly k výše uvedenému rozlišení dvou typů privilegovaných imisí, k jejich vzájemnému odlišení a k vymezení vztahu k obecnému ustanovení o imisích v § 1013 odst. 1 obč. zák.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Právo imisí, právo cesty a další sousedské spory.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.