Zakázaná láska

Petra Karasová

Copyright:

Autorka: Petra Karasová

Vydal: Martin Koláček – E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-385-5 (ePub)

978-80-7512-386-2 (mobipocket)

978-80-7512-387-9 (pdf)

1. kapitola

„Tvůj pokoj,“ uvádí mě abatyše do místnosti, ve které budu bydlet.

Rozhlédnu se. Moc toho tu tedy není, vybavení místnosti tvoří vlastně jen dřevěná pryčna. Ale co bych taky měla čekat v klášteře?

„Odpočiň si po cestě, a pak za mnou přijď.“

Přikývnu a abatyše odchází.

Sedám si na postel a dívám se z okna. Je mi smutno, stýská se mi po matce. Až doteď, do svých čtrnácti, jsem nikdy bez ní dlouho nebyla. Odhrnuji přikrývku a lehám si na postel. Au, je moc tvrdá, ta, co na ní spím doma, je mnohem pohodlnější. I přesto za chvilku usínám vyčerpáním z dlouhé cesty kočárem.

„Petronelo, probuď se!“

Otevírám oči. Nade mnou stojí matka představená.

„No konečně! Pojď na večeři.“

Neochotně vstávám a jdu za ní. V jídelně jsou už ostatní dívky a čekají pouze na můj příchod. Sedám si na poslední volné místo. Po modlitbě začneme konečně jíst. Moc chutné to tedy není. Jsem z domova zvyklá na něco lepšího, ale přesto jím, co mám na talíři. Je mi totiž jasné, že nic jiného nedostanu.

Když dojíme, odcházíme do svých cel.

„Petronelo, chci s tebou mluvit.“

Odcházím s matkou představenou.

„Chci, abys věděla, že ti tu nebudu trpět žádné manýry,“ začne, když jsou zavřené dveře.

„Ano,“ říkám tiše se sklopenou hlavou.

Abatyše přechází místností ke skříni a vyndává z ní jednoduché šaty a šátek na zakrytí vlasů.

„Tohle teď budeš nosit! Běda, jestli tě někdy uvidím ve tvých šatech!“

Beru si je od ní.

„Můžeš už jít…“

„Děkuji.“

Vycházím na chodbu a mířím do svého pokoje. Zavírám za sebou dveře a svlékám se z těsných šatů do košile. Pak znovu uléhám a zavírám oči…

2. kapitola

Konečně svítá! Dnešní noc jsem vůbec nemohla usnout. Pořád jsem se jen převalovala, ale spánek nepřicházel. Když kostelní zvon odbil půlnoc, vzdala jsem to a až do rána jsem si četla.

Někdo klepe na dveře.

„Vstupte.“

Dveře se otevřou a na prahu stojí abatyše.

„Ty jsi ještě v posteli? Ostatní dívky už pracují na zahradě. Rychle se obleč a připoj se k nim!“

Když odejde, vstávám a oblékám si šaty od matky představené a své rusé vlasy si zakrývám šátkem. Jdu po schodech na zahradu. Ostatní plejí záhon s růžemi a narcisy. Kleknu si a začínám vytrhávat plevel kolem květin.

„Vytrhávej plevel i s kořínky, jinak to vyroste znovu,“ radí mi jedna z dívek.

„Dobře.“

„Já jsem Eleonora, mám celu vedle tebe. A jak se jmenuješ ty?“

„Petronela.“

Pak obě znovu začneme plít.

Zdá se mi, že má práce trvá věčnost. Ohlédnu se po matce představené. Právě u ní stojí nějaký mladík, zřejmě posel, a něco jí říká. Ona přikývne a posílá jej pryč.

„Sestry! Mám pro vás příjemnou zprávu. Dnes se vrací kníže od svého strýce sem, na novohradské panství. Byla jsem požádána, abychom ho uvítali. Zanechte práce a běžte se upravit, po obědě kníže přijede.“

To je překvapení! Jsem na něj moc zvědavá.

Když dojíme skromný oběd, seřadíme se u klášterních vrat a jdeme společně na zámecké nádvoří. Za chvíli uslyším slavnostní fanfáru a na nádvoří přijíždí knížecí průvod. Kníže jede uprostřed na koni.

Když je na nádvoří celý průvod, kníže zastaví a seskočí z koně. Přichází k matce představené.

„Pochválen buď Ježíš Kristus,“ pozdraví ji.

„Až na věky,“ odpoví naše abatyše.

„Cesta byla jistě náročná…,“ pokračuje.

„Ano, byla. Jsem rád, že jsem opět doma.“

„I my vás opět rády vidíme. Bůh s vámi, kníže.“

„I s tebou.“

Poté kníže prochází mezi námi.

Když jde kolem mne, rozbuší se mi srdce. Ten je ale krásný! Je celkem vysoký a má husté hnědé vlasy. Škoda, že nevím, jakou má barvu očí. Ale i tak se mi líbí. Musím ho vidět znovu!

3. kapitola

Za okny je ještě tma, ale já už bdím. Pořád myslím na knížete. Jak to jen zařídit, abych ho opět viděla? Vstávám a jdu k oknu. Už začíná svítat. Jdu se obléknout. Vtom si všimnu, že na prostěradle mé postele je krev. Něco se se mnou děje, to přece není normální! Jsem vylekaná a hned běžím do vedlejšího pokoje, za Eleonorou.

„Eleonoro! Eleonoro! Já jsem asi nemocná!“

„Je ti špatně?“ ptá se.

„Ne, ale na posteli mám krev!“

Eleonora se usměje.

„Ne, nejsi nemocná.“

„A co se to tedy děje?“

„To se z tebe jen stala žena,“ řekne Eleonora a znovu se usměje.

„To teď budeš mít každý měsíc,“ dodává.

„Ale proč? Proč se to děje?“ nechápu.

„Abys jednou mohla mít děťátko,“ vysvětluje Eleonora.

„Tobě to tvá maminka neříkala?“ diví se.

„Ne, nikdy se mi o tom nezmínila.“

„Aha. Pojď, dám ti něco, aby se ti neumazávala košile krví.“

Po snídani máme vyučování. Začínáme francouzštinou. Je to hrozně těžký jazyk, doma jsem se učila jeho základy a vůbec mi to nešlo.

„Petronela! Est-ce que tu ecoute moi?“

„Pardon, madame, j´ecrire les nouveaux mots.“

Sestra Eliška, naše učitelka, vzdychne a dál se věnuje výkladu. Po hodině francouzštiny máme ještě historii, a pak nauku o přírodě. Je to hrozná nuda. Jestli si rodiče myslí, že se tu něco naučím, tak se mýlí. Bylo zbytečné dávat mě sem na vychování.

Odpoledne máme chvilku volna a já se procházím po zahradě. Náhle spatřím knížete, jak se vychází s matkou představenou ze sakristie.

Srdce mi opět prudce buší. Kníže a matka představená jdou ke mně.

„To je jedna z děvčat, dcera Jana z Hradce. Jmenuje se Petronela a velice ráda čte.“

Kníže se na mne usměje.

„Ráda čteš? Mám bohatou knihovnu, mohla by sis chodit ke mně číst.“

Matka představená se tváří, že jí to není příliš po chuti.

„Ráda bych k vám chodila, ale nevím, zda mi to matka představená dovolí.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zakázaná láska.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.