JASNÝ PŘÍPAD

Michal Josephy

případová studie melancholie [1]

[1] Přestože se slovníkem moderní psychiatrie jedná o depresi, osobně se v tomto případě přikláním k tradičnějšímu, historicky a filosoficky košatějšímu pojmu: „ Dlouhá staletí znamenalo slovo melancholie duševní chorobu jako takovou, ve svých nespočetných projevech. Melancholie byl obecný pojem, značící nemoc duše. Úvodem jednu historickou kazuistiku (deník Christopha Haizmana, 1677 pozn.aut.) – autobiografický záznam ďábelské posedlosti, která se projevovala niterným zápasem s démony, ale také agitovanou formou deprese, jak by dnes řekl moderně uvažující psychiatr.“ (Černoušek 1994: 57).

Obsah

Informace

Expozice

Okno, do duše oko

Svět osvětí

Uvedení do deprese

Proč viděl Bílý černě?

O mysli a smyslu nesmyslu

Tělo, co se nechtělo

Život je krásný

Já je někdo jiný

Mýtus hrdiny

Temné světliny

Případ Bílý

Použitá literatura

Tiráž

Informace

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2016

© Michal Josephy

Cover © Michal Josephy

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-008-0 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-009-7 (mobi verze)

Věnováno světlé památce

Doc. PhDr. Michala Černouška

EXPOZICE

Uprostřed horkého léta nepokrýval vykotlanou hráz libeňského vnitrobloku zažloutlý a vlhký film podzimu, který místu dodával tón utlumené snesitelnosti. Stavebnicově naskládané domy se v horkém slunci rozpékaly jako kostky kandovaného ovoce, barevná plastelína v hnětavých dětských rukách rychle pozbývající svůj původní tvar.

V prostřihu několika let jsem mohl zaznamenat, že pastelové barvy domovních zdí o poznání vybledly, omítky se odrolily a celé to místo připomínalo poněkud nehostinné sociální rumiště, vydané na pospas náletům dehydrovaných holubů, jejichž kostnatá křídla rozviřovala usazené nánosy holubinců v šedavé pastě alla prima.

To, co naopak nedoznalo žádné změny, bylo otupující hučení ventilace, které doléhalo na vyprahlou industriální samotu a přizvukovalo hučícímu úlu dělného lidu roztáčejícího lopatky a kola orchestrionu každodennosti, do nějž se tu a tam přidávaly hlasy na moll zpitých sousedů, vrzání fejkových kroksů, skřípavé přelaďování tranzistoráku, duté pukání pivních petek a občasné roztříštění domovního skla ne zcela dokonale tvrzeného dráty…

Všechny tyto zvuky jsou mi důvěrně známé; poznávám je stejně spolehlivě jako tváře sousedů zčervenalé silným mrazem, ostrým sluncem či tvrdým alkoholem, jejichž rysy mám vyryté v mozku a nedalo by mi příliš práce, abych podle nich sestavil podrobný identikit.

Přestože to bude již pár let, co jsem „případ Bílý“ již před lety odložil „ad acta“, na „místo činu“ se občas vracím, probírám se spisovou složkou uloženou v živé paměti, nechávám se unést myšlenkami, které mne zanesou zpátky coby „dobří holubi“ či naopak jako horkovzdušný, nikým neřízený balón.

Z té výšky vidím, jak se žluté chuchvalce světla převalují nad opuštěnými dvory, profily skladištních hal, připomínajícími lodě ze „střeleno potopeno“, a v nestřeženém okamžiku mi sítnicí pronikne paprsek slunce vypalující černé doutnající díry do palčivé, industriální prázdnoty silou hořčíkového blesku.

V ten okamžik se napne optické lano, zažehne vychladlá stopa historické paměti a naše oddělené životy se znovu dočasně protnou.

V podobě ducha, nezávislého na těle, kontextu a dějinách, se protáhnu špatně vyspárovaným oknem[2], prolétnu kuchyní a proklouznu ven úzkou skulinou světla nad prahem.[3]

Na chodbě mě do nosu štípne vůně rozlitého krabičáku, do něhož se slévají kalné čůrky, pramenící z čerstvě vyždímaného hadru.

Nikým nepozorován seběhnu po schodišti a očima se zastavím až u domovních zvonků.

Co kdyby se na nich přece jen objevilo občanské jméno, osudové znamení toho, že nahoře žije usedlý člověk s vlastnostmi, územní příslušností, obyčejným životem a dobrými sousedskými vztahy?

Poznámky

[2] Uvědomuji si, že není slušné k někomu lézt oknem, a to bez ohledu na to, zda vás někdo vyhodí, či nevyhodí dveřmi. Nejsem zloděj myšlenek, který se k někomu vláme do soukromí, stane se svědkem toho, „co se děje mezi čtyřmi stěnami“ a prohlédne skrze křehkou, ale neprůhlednou stěnu lebky. V Bílého případě jsem však musel proniknout “dovnitř”, abych získal “intimní vhled” do jeho vnitřního světa, a nikoliv pouze “objektivní” náhled zvenčí.

[3] Otevřeně přiznávám, že těžko popřu zvídavou až pátravou povahu, která mě v životě mnohokráte odhalila to, co by z podstaty niternosti mělo raději zůstat očím skryté. V této věci jsem však nepátral natolik, aby mi bylo jasné, zda za těmito spády hledat geny kriminálního rady a/ nebo skutečnost, že jsem odchován mlékem matičky novověké vědy a „světla rozumu, “ vymetajícího záhyby a temné kouty tajemství, které si ještě svět ponechal v „záloze“. Obnažování přírody a přirozeného řádu věcí je de facto kriminologické a nezřídka i „voyerské“ povahy (více viz Neubauer 1999, 2002).

OKNO, DO DUŠE OKO

„Pouze člověk, který strávil kus života v městských ulicích a prošel si nějakým utrpením, dokáže pocítit, co vlastně dlažba, dveře, cihly a okna znamenají,“[4] píše J. Berger v eseji o malíři Fasanellovi, jehož oblíbeným námětem byla okna, rámující prostor životní zkušenosti, společenských nebo soukromých aktivit.

Bílého okno bylo vnějškově nenápadné – podobně jako on sám. Dřevěný lakovaný rám snad kdysi poukazoval na péči, kterou mu kdosi nepokrytě věnoval, ale „lesk novoty“ se již z velké části oloupal v malých zlatavých šupinách. Samotná okenice byla navíc zasazena do příkladně šedomyší zdi a poměrně ledabyle omazána průběžně odpadávajícím kytem.

Ve čtvrtém patře, vysoko nad úrovní domů nacházejících se v bezprostředním okolí, nebudilo pozornost ani to, že okno Bílého příbytku bylo „věčně u/ zavřené“ a zatažené, což se netýkalo jen zcela jasných, sluncem prozářených dnů.

Optická neprostupnost skla oddělujícího soukromí od veřejného prostoru byla navíc posichrována dlouhá léta neumytými tabulkami, na nichž se kromě rozmazaných otisků prstů nacházely ještě šmouhy z opíraného čela, stírané naježenými kartáči obočí.

Toto dvojí zajištění zaručovalo, že i ostré letní světlo vstupovalo dovnitř bytu přitlumené a vazké jako přepuštěné máslo či roztažený svitek zažloutlé mucholapky.

Doplňkový okenní kolorit – namísto rozkvetlých květináčů, větrníků či metereologické stanice s panáčkem a panenkou – dotvářely omlácené a stále odpadávající kliky, ohlodané a prachem zanesené liány anténních kabelů.Zapomenout nelze ani „přetržité povrchy“: všemožné spáry, pukliny a krakely v laku, dřevě či železných spojnicích, které byste s největší pravděpodobností zcela přešli, ale do vnímání pana B. vstupovaly se „železnou pravidelností“ a s jistou palčivou trýznivostí.

Vezmeme-li v potaz tyto okolnosti a vykoukneme z okna jeho očima, nepřijde nám příliš k podivu, že okenní rám, který Bílému formoval „pohled na svět“, neposkytoval právě „růžové vyhlídky“.

Dokonce i výsek hlavního města, který měl dennodenně před očima, se mu příčil a ani vzdáleně v jeho podání nepřipomínal staré obrazy a vyprávění cestovatelů, líčících města nádhernými barvami coby perly či klenoty.

Nepochybným dílem k jeho estetickým soudům a odsudkům přispělo to, že uvedený výhled byl pro něj po většinu času jediným, a tudíž i notně okoukaným. Bílý totiž svůj příbytek téměř neopouštěl:

„Jaro, léto, podzim, zima. Za oknem se jen vymění roční období, diák v rámečku,“ otupělě přesvědčuje Bílý a dodává, že nejraději má brzkou tmu, podzimní mlhy a zimní námrazu, protože pak z okna „není vidět zhola nic“.

Bez ohledu na noční hodinu a roční období, které zrovna vládly za Bílého okenicí, bychom však neměli přehlédnout to, že toto pomyslné „okno vnímání“ představovalo křehkou a vlasově tenkou hranici mezi jeho „světem uvnitř“ a „světem venku“.

Navzdory tomu, že se panu B. výhled z okna hnusil, přece jen tu a tam odhrnul záclonu, opřel čelo o rezonující sklo a z dlouhé chvíle „čuměl do blba“.

Nezajímalo ho však to, co se kde šustne: zvědavému, nudu utloukajícímu důchodci civějícímu z okna byl na míle vzdálen. Bílý pozoroval lidi na balkónech, pavlačích či dvorech, aby viděl „normální život“, jehož byl kdysi součástí.

V tomto ohledu byl přesvědčen, že do něj přes skleněnou stěnu může vstoupit „duch života“ ve formě oživující substance, biblické či starořecké duše či hebrejského šému[5].

Přilepen na skle se zkrátka cítil životu blíž; domníval se, že jej dokáže nasát nenasycenými, deprivovanými smysly jako houba anebo alespoň důkladně odpozorovat.

Učil se tak pravidům, náležitostem a praxi sociálního života, které dávno zapomněl, a snažil se jej alespoň neuměle napodobit.

„Já vlastně všechno vidím za sklem. Všechno je tak nějak vzdálené a rozmazané, nic se mě přímo nedotýká, nedokážu to přímo cítit,“ snaží se mi Bílý přiblížit své pociťované odtržení od života, do něhož vhlížel obezřetně – jako do insektária plného neznámých hmyzích druhů.[6]

Skutečnost, kterou pan B. nahlížel přes skleněné stěny „akvária s všemožnou havětí“, tak byla vydána v pospas nejrůznějším emocionálně-behaviorálním klamům, distorzím a konfliktům.

K těm nejzásadnějším patřilo to, že se ve své životní situaci cítil být „uvězněn na doživotí“ a předem vylučoval, že by se mu z tohoto stavu podařilo dostat (literárně řečeno ani „zkrácením trestu“, útěkem či jiným druhem osvobození).

Výhled z okna, zastavená domovní hráz (či také „patro s vykotlanými zuby“, jak místo ve svých denících[7] jednou popisoval) tudíž představovala téměř „nepřekročitelný horizont“.

Bílý sice svou „krtčí noru“ pod tlakem alimentárních či byrokratických potřeb občas opouštěl, ale až na výjimky se za posledních pár let nedostal za perimetr vyměřený cca 300 m^2 (v tomto okruhu se totiž nacházely všechny potřebné instituce, zejména pak vietnamská večerka, kam docházel, často na pár dní dopředu, nakupovat do zásoby jídlo a pití).

Ani osmělené výpravy do bezpečných a známých kruhů se však neobešly bez problémů; Bílého „na opušťáku“ doprovázely a za ruku vedly úzkostné obavy a těžko definovatelný strach: „Jakmile vylezu ven, tak to chci mít co nejdřív za sebou. Ven jdu jen, když musím, nejraději nakoupím na dny až týdny dopředu, abych to měl z krku. Rychle se rozhlédnu, nadechnu a vyjdu z domovních dveří, nejkratší cestou do obchodu a zpět. Prostě robot Karel. Okolí se snažím ignorovat, snažím se též vyhnout sousedům či tomu, abych potkal někoho známého. Vlastně si už ani nepamatuju, že by na mě někdo na ulici zavolal jménem.“

Dlouhodobý, roky se táhnoucí pobyt v malém, společensky izolovaném prostoru Bílého výše popisované pocity nejenže zveličoval, ale navíc k „sociální fóbii“ přidružoval rozvíjející se agorafobii: „Jakmile vyjdu ven, zahltí mě světlo, všichni ty lidi kolem, všechno to na mě začne dolíhat… Začnu zmatkovat, rozbuší se srdce a během chvíle se koupu ve studenym potu. Rozhlídnu se vlevo, vpravo, sklopím oči, přidám do kroku, abych už byl doma a mohl si v klidu zalézt“.[8]

Pokud tedy Bílý téměř nevycházel ze svého bytu ven, co tedy dělal po zbytek času, který trávil „zavřený“ mezi „čtyřmi stěnami“?[9]

Utloukal jej všemi myslitelnými způsoby a přežíval ze dne na den bez znýmých příčin a motivů: „Důvod, proč se přinutím vstát z postele, vlastně neznám. Je to zkrátka takový zažitý mechanismus, o němž příliš nepřemýšlím. Možná je to ještě z doby, kdy jsem se snažil studovat a vstávat jsem do školy musel. (…) Vstávat každý den z postele je ale jen takový obrat. Myslim si, že pokud bych nemusel na záchod, pak by mě nic vstát nepřinutilo…“

Spartánské lůžko, vetknuté do rohu „obývací ložnice“, Bílý sice s obtížemi opouštěl, ale o to raději se do něj navracel: poskytovalo mu totiž bezpečné útočiště, které mu umožňovalo se ještě důsledněji izolovat od „nepřátelského a ohrožujícího světa“, v němž se necítil právě komfortně.

Bílého oblíbený a často používaný výraz „jdu si zalézt“ v praxi znamenal, že se odebere na lůžko, schoulí se do „pozice embrya“[10] (či naopak ulehne „do hrobu“[11]), schová se pod peřinu a případně ještě strčí hlavu pod polštář, aby utěsnil zvenčí doléhající zvuky a uzavřel se před svě(t)lem. Ačkoliv tato každodenní rituální praktika připomínala v letních měsících indiánskou potní lázeň temazcal, Bílému sice dle jeho svědectví umožňovala přežít ze dne na den, ale rozhodně jej neučinila svobodným a „znovuzroveným“.

Úzká, holá cimra a pryčna, na níž se pod dekou choulí lidská postava, nepochybně připomínala situaci vězně zavřeného v cele[12], internovaného člověka důsledně odděleného od životních radovánek nacházejících se „tam venku“. V tom jsem Bílému musel dát za pravdu. Nemohl jsem však pominout podstatný rozdíl, který vězel v tom, že se do této morny zavíral dobrovolně a sám, protože izolace před vnějším světem mu byla stále milejší nežli otevřený a „ohrožující“ prostor svobody. Jak je to možné a proč tak činil?

Bílému to, alespoň z počátku, rovněž nešlo na rozum a nepochybně se sebou zkoušel něco dělat. Postupem času se však dostal do fáze, kdy jakákoliv změna zlo/ zvyků byla nad jeho síly, žádné konstruktivní řešení své životní situace před sebou neviděl a pravděpodobně jej již ani nehledal:

„Zkoušel jsem to mnohokrát. To odhodlání, zítra začnu znova. Ráno otevřu okno, pustím dovnitř slunce a vyvětrám. Pak si třeba zajdu něco koupit, udělat radost, někam se dojdu najíst. O víkendu vyrazím mezi lidi. Nakonec to skončí vždycky stejně, plácám se kolem postele, nic nedělám, den zpravidla prospím, díky čemuž často večer neusnu a do rána sebou házím. Zkouším to už roky, jak se říká: něco změnit, chytnout to za správný konec… Jenomže bez úspěchu. Mám pocit, že se ještě víc a víc začnu točit v bludném kruhu a propadat se hlouběji a hlouběji do míst, odkud je stále obtížnější vstávat, zvedat se a něco se sebou dělat.“

Pan B. se zkrátka propadl do fáze, kdy opakovaně neúspěšné pokusy o „změnu životního stylu“ způsobily, že se cítil bezmocný, a odhodlání začít „jiný život či „odjet do ciziny“ rychle vzaly za své. Vyhořely jako cigareta zapálená a v silném protivětru vyjetá na jeden zátah a Bílého život se ocitl ve spárách neosobní moci nemoci.

Bílý nejenže nikam do zahraničí neodjel, ale nezměnil ani domovní adresu: v průběhu přibývajících let se čím dál více usazoval a spolu s ním i sediment prachu a drobných a odpadávajících částí těla.

Zažloutlé šupiny kůže, modrošedé zrohovatělé nehty, šedivé zkroucené chlupy, odlupující se barva z plynového topení, odpadávající lak z okenic, rozdrobené žilky listů z uschlého pugetu růží vytvářely rovnoměrné časové vrstvy, svébytnou archeologii odpadu a také poněkud morbidní zátiší, vanitas, které ve formě still-life zobrazovalo tichý a plíživý proces jeho vlastního rozpadu.[13]

Ani vršící se odpadky a holá špinavá matrace však nedokázaly zabránit tomu, aby B. nesnil o bílém prostěradle, uklizeném a čistotou vonícím pokoji s hotelovou službou.

Výhradně snění totiž Bílému umožňovalo, aby se na chvíli stal Houdinim, kouzelníkem, ekvilibristou a eskapologem, který byl vyhlášený tím, že se dostane z jakékoliv svěrací kazajky.

Prostřednictvní denního, ale i nočního snění se Bílý dokázal poprat se životem s lehkostí komiksového hrdiny formátu Supermana, který svalnatými pažemi s vystoupými žílami v síle elektrických kabelů roztrhne okovy a „všechno, co jej svazuje“.

Nic na tom neměnil fakt, že tyto eskapistické touhy byly jen útěky do fantazie, výpravnou a luxusnější nadstavbou každodenní jalové ruminace:

„Budu vypadat jako blázen, ale co mi zbývá? Je mi jasný, že nejsem Spiderman, abych slézal stěny a skákal přes baráky. Ale zkrátka už věřím jenom v zázraky. Že mě zkrátka něco osvobodí, něco silnějšího a mocnějšího, než jsem já. A od té chvíle budu moc´ dělat všechno, po čem toužím.“

Poznámky

[4] (Berger 2009: 115)

[5] To, na čem se „staří“ snad až na výjimky shodují, je pohyb duše. Zobecnělá shoda panuje v tom, že 1) duše je jakýmsi jakýmsi sebeorganizujícím „uspořádávajícím“ celkem 2) že se „duše hýbe“, což představuje její živou či živelnou povahu, životní pohyb. Jazykem moderní, mnohém poučenější psychologie, bychom mohli říci, že:  Lidská mysl neustále mění hledisko, šíři a hloubku náhledu na předmětnou oblast v reálném světě, což můžeme označit jako pohyblivost či nefixovanost modelů v lidském vědomí. Lidská mysl systémově interferuje.Lidská mysl při zkoumání a popisu svých obsahů (i předmětné oblasti reálného světa) musí své dva předešlé pohyby zastavit, fixovat. Bez zajímavosti však nejsou ani ty pohyby, při nichž duše „ztuhne“, „zamrzne“, „tlačí“, „tíží“ „usedá“, či se naopak „povnáší“, „létá“. V těchto druzích pohybu lze v rovině emocionálního prožívání pociťovat jakousi vertikálu; duše se buď jakoby zhutňuje, kondenzuje a materializuje – a takto klesá k Zemi či do podzemí (ve smyslu chtónického zejícího rozevření), a nebo se naopak uvolňuje, odpoutává, dostává křídla, stává se průzračnou, nehmotnou a putuje k Nebi. Takto je ostatně „duševně založen“ prvotní rozměr mezi „Nebem“ a „Zemí“, tmou a světlem, bytím a nebytím.

[6] Srov. „uvěznění pod skleněným zvonem“ Sylvie Plath (1998) jako centrální metaforu jejího románu Pod skleněnými zvonem, v němž autobiograficky zachycuje boj s klinickou depresí (a návrat do „normálního života“).

[7] BD (Bílého deníky)

[8] Řečenému jsem musel dát za pravdu poté, co jsme se jednou šli s Bílým krátce po našich schůzkách v kavárně projít. mPražské Příkopy doslova přetékaly barvami, vůněmi a incentivy všeho druhu. Bílý klopil zrak a pozvedal jej maximálně na úroveň šedesáti stupňů od chodníku. Když jsme asi po slabé půlhodině znovu usedli za  kavárenský stůl, napadlo mne zeptat se Bílého na vše, co za celou tu dobu procházky Příkopy vnímal. Zde je jeho popis: „Ledovej pot, bolest hlavy, pocit sevření a toho, že tam nepatřim. A že chci odsud co nejdřív zmizet, abych se nemusel dívat na všechny ty spokojené veselé lidi.“

[9] Srov. Heidegger (2008).

[10] Srov. Ferencziho „vývojovou teorii dělohy“ (Ferenczi 1989).

[11] Člověk, Adam, povstal z prvku země, která život rodí i „pochovává“: „kolébká má i hrob můj“. Dokonce i archaická hrobová architektura ctila temné a úzké hrdlo mateřského lůna, která dává povstat světlu života. Mykénské hroby zpodobovaly modelové rysy geografie Hádu: dolů vedoucí chodba (DROMOS), následný úzký průchod (STOMION: ústa/ “výustí“) a pak prostorná hrobová slůj, komora (THALAMOS -svatební komnata), lůno, do nějž mrtvý znovuvchází ke svému zrození. Podobně jako kupolovité egyptské hroby, stavěné na řecké pevnině, znázorňující mytologický „střed-pupek- světa“, UMBO, v podobě břicha naditého plodem. V oblasti východní středomořské pánve, zejména pak na Krétě, Kypru a Kykladech se nalezly (stř.doba bronzová cca 1800 B.C.) mrtvá těla pohřbena spolu s idoly v podobě Velké Bohyně Matky. Mrtvý se tak navracel do její náruče, která jej pochovala, v hliněné zásobnici na obilné zrno, PITHU, a mrtvé tělo zde – v souladu s vegetačním cyklem- čekalo na vzříšení jako zrno na výsev. Z psychologického hlediska představovala vegetace tajemství smrti a vzkříšení. Za tím zřejmě stojí zkušenost, jak požatá vegetace, zničená člověkem či nepřízní bohů, opět klíčí a vyrůstá ze svých hlubných kořenů. Ve smrti je něco posečeno, zničeno, rozsekáno (vzpomeňme na egyptského Osirida či řeckého Dionýsa), aby byl vzkříšen nový vzcházející život. Kronos vyklestil srpem Urana (zbavil ho plodnosti). Ještě předkřesťanský bůh žní, „ničitel a škůdce“ Saturn býval vyobrazován se srpem. Kmotřička Smrt či Smrťák v pohádkách vystupuje se svou nezbytnou součástí - kosou. Voda, pod vedením Měsíce a Noci, měla v tomto neskrytou úlohu: „vzcházel z ní život“. Pro staré Řeky všechna voda pocházela ze zemských hlubin, z podsvětních řek, vod, jejichž pánem byl Hádés, Bůh podsvětí.Voda v hlubinně psychologickém smyslu odpovídá snu, imaginaci, extázi, vytržení, proudu „kolektivního nevědomí“, duši světa (ANIMA MUNDI). Pro Egypťany představovala voda, ale třeba i nilské záplavy, „plodovou“ pravodu oceánu Nun, z něhož vzešlo veškeré stvoření.Vodní natronovou lázní začínala i mumifikace, zvěčnění a zbožštění těla. Více o vodní “vývojové teorii” člověka viz např. Ferenczi (1989).

[12] Ačkoliv Bílý pobýval v doživotně uloženém „domácím vězení“, na rozdíl od „skutečných věznů“neměl pravidelný a proaktivní režim, spánkový cyklus, vyváženou stravu, téměř skleníkové prostředí, a o své posilovnou nedotčené tělo nepečoval s téměř dětským sebezalíbením, primárním narcismem, kterému propadají internovaní vězni na death row. Bílého stravu tvořily téměř výhradně produkty z bílé mouky: junk food, bagety, polotovary. Život si občasně „osladil“ sladovým pivem, ne však pro opojení, ale aby mohl večer usnut.

[13] Nutno přiznat, že rozpadem a zejména rozkladem trpěly i v dřezu zahnívající zbytky jídla, neumytý obsah plastové misky, a Bílého byt byl prosicen lehkým, nasládlým pachem hniloby a neuklizených odpadků (Bílý oproti tomu snil o bílých, našrkobených, aviváží vonicích prostěradlech a dokonale uklizeném, téměř aseptickém „hotelovém pokoji“ s uklízecí službou.)

SVĚT OSVĚTÍ

Ztrouchnivělá okenice, kterou jsem k Bílému do bytu pronikl, rámovala jako „životní náhledy“ a formovala celkový „obraz světa“.

Bylo mi však jasné, že pokud chci porozumět jeho žitému světu, musím se odvážit hlouběji proniknout do soukromého prostoru, v němž živořilo stvoření, jež bůh sice stvořil k „obrazu svému“, ale zřejmě proto, aby se „cítilo pod obraz“.

Opatrně, abych jej nevyplašil, jsem pravým hřbetem ruky odhrnul nařasené záhyby tmy a vešel do „světa za záclonou“.

Celá místnost byla zatažena zamračeným tónem emocionálního zabarvení, jež nebylo pouhou přeháňkou, ale spíše charakteristickým a neměnným podnebím, v jehož loubí se vyvinul prapodivný tvor, jehož „rodokmen“ a „druhové určení“ jsem teprve musel dohledat.

Od první chvíle našeho setkání jsem se přitom domníval, že v tom, kdo je Bílý, mám jasno.

Na jeho zevnějšku nebylo kromě lehce zatuhlé mimiky a nejistých gest nic výrazně nápadného.

Znal jsem jeho diagnózu i občanské jméno, které jsem až dodatečně zahalil závojem anonymity: pseudonym jsem „ušil na míru“ z jeho lehce pomačkané, vytahané a o pár čísel větší bílé košile, která kontrastovala s černými myšlenkami a niterným „black-boxem“svého majitele.[14]

V té době mi však zůstávalo blíže neobjasněné, že se lidská bytost skládá z nesčetných „záložek“ a „záhybů“, a zakládá se na podobném principu jako rukávy, nohavice či konce záclon.

Vnější se stává vnitřním, oku skrytým.

Teprve poté, co jsem Bílého začal vnímat podle tohoto „stavebního plánu“, začalo se jeho nitro nápadněji odhalovat a rozvíjet:

Obzvláště patrné to bylo na sérii pohybů, v jejichž rámci se „schovával sám do sebe“.

Zvnějšku to vypadalo tak, že hlava pomalu zajížděla mezi ramena, objem těla se zmenšoval a choulil se do faldů plandavé košile. Celý dosavadní tělesný plán se svinoval do pomyslného svitku, tubusu plného nejrůznějších „architektonických výkresů“, na jejichž základě se vzápětí zahájila výstavba tvora zcela jiného druhu.

Tento „pohyb duše“[15] mi pro Bílého připadal natolik příznačný, že jsem považoval za nutné si jej nejen okamžitě zaznamenat, ale i obrazně pojmenovat. Na prázdnou stránku zápisníku jsem si tehdy rychle načmáral hesla: „želva“, „rak poustevník“, a s jistým sebeuspokojením se tomu dále nevěnoval, protože mi to v té chvíli připadalo velmi přiléhavé.

Společně s tím, jak jsem s Bílým trávil více času na stejném místě, však docházelo k tomu, že se na okolní prostředí i na mne samotného habituoval, cítil se na své poměry uvolněnější a nechával sklouznout „společenskou masku“, která již nebyla s to pokrýt celou paletu jím kontrolovaného jednání a chování. V důsledku toho jsem své obrazové, biologické náhledy a vhledy musel nejednou smazat a nakreslit znovu.

Postatnou, ne-li hlavní roli v této „poznávací hře“ hrály nejen tyto „přestávky“, ve kterých si pan B. zapomněl na scéně nasadit masku, ale především delší dramaturgická pásma, která se zakládala na tom, že tuto škrabošku s deklamovanou úlevou nechával rovnou v zákulisí, „herecké šatně“… [16]

V průběhu jednoho z těchto „odličování“ mi Bílý v živých barvách vykreslil živoka, bezobratlého tvora, kterým se navzdory mým „expertním odhadům“ skutečně cítil být.

K mému překvapení to nebyla to želva schovávající hlavu do krunýře, ani rak poustevník.

Domnívám se, že to jediné, čím jsem se ve svém původním pozorování tomuto tvoru přiblížil, byly poměrně odolné, tvrzené a „krunýř připomínající“ krovky a příkrov tmy, v nichž se pan B.rouk ukrýval „před svět(l)em“.

Brouk? Takže – jako – vážně – brouk?

Člověk, ubohý hmyz, žijící v bázni Boží?

Lidský tvor, který „přišel o rozum“ a propadl se na roveň nízkého zvířete?

V hlavě mi naskakovaly útržky z kapitol o dějinách melancholie a zejména její středověké pojetí[17], v němž se ukládala za „trest“ pro spáchané hříchy. Takto potrestaný člověk posléze propadal démonickým silám, animalitě a pohroužil se do světa polidštěných příšer a netvorů…

Vzhledem k tomu, že jsem však chtěl pochopit především Bílého aktuální sebeprožívání, musel jsem obrátit list, nevracet se do „doby temna“, ale osvojit si nahlížení světa z perspektivy „bezmocné ploštice“, zahnané do úzkých a příšerně šerých koutů:

„Máš pocit, že se nemůžeš zvednout, hýbat, máš pocit, že na tobě leží celej svět a připadáš si jako nějaká ploštice pod podrážkou obra,“ snažil se mi B. ozřejmit pocit bezmoci a úzkosti, při němž na člověku „leží obrovský tlak, který není schopen zvládnout“.

Snad se mu to i podařilo, ale zároveň mi svým entomologickým líčením nasadil brouka do hlavy. Nejenže jsem do té doby slyšel pouze o „ptačí a žabí perspektivě“, ale měl jsem i nutkání zaklepat na adrese Řehoře Samsy a prostudovat blíže jeho „nedokonalou proměnu“ v „Bohuslava Brouka“[18].

Ze všeho nejdříve jsem však Bílého požádal, aby mi onu „ploštici“ detailněji a především poněkud plastičtěji vykreslil.

Podal jsem mu stylově černou kohinoorku, z bloku vytrhl čistý arch papíru a byl jsem zvědavý, co z něho vyleze na „světlo boží“.

Nad výsledným výtvorem jsem se lehce, ale bez ruměnce zastyděl. Byl jsem si dobře vědom toho, že mé povědomí o broucích je více než oploštělé, ale podle charakteristického obrazce na krovkách a doplněných barev „kabátku“ jsem později podle „určovacího klíče“ rozklíčoval, že se jedná o „ploštici ruměnici“, resp. ploštici pospolnou, Pyrrhocoris apterus.

V připojeném „medailonku“ jsem se rovněž dočetl, že tyto ruměnice, kterým se údajně lidově říká „maruška“ či „kněžíček“, sice upřednostňují stín, ale také se rády vyskytují ve velkých skupinách a žijí tzv. „společenským životem“.

O Bílém se to samé říci nedalo, jelikož žil samotářsky (podle jeho názoru však z „donucení“, dobrovolně by se od lidí neodtáhl, protože pospolitost byla tím, po čem skrytě toužil, ačkoliv se již „nedokázal zařadit“).

S plošticí se však plně identifikoval stran nevzhlednosti, malosti a bezbrannosti vůči doléhajícímu ohrožení a pochopitelně i tím, že sám upřednostňoval stín, příšeří a škvíry.

Uvědomuji si, že entomologie a etymologie jsou rozličná slova, jejichž podobností by se člověk neměl nechat příliš unášet.

Nedokázal jsem si však pomoci a v průběhu rozhovoru se přenesl do času, kdy jsem procházel madridskou galerii Prado, a vyplnil si mezery a škvíry ve vlastní paměti.

Z nerozlišené temnoty mysli mi vytanuly dva obrazy:

Prvním z nich byl Boschův triptych známý pod názvem „Zahrada pozemských rozkoší“, který je de facto rozdělen dle rozvrhu světa do třech „párů“ polarit: nebe/ země, muž/ žena, tvor/ netvor/.

třetím díle této obrazové kompozice lze „červí dírou“ nahlédnout do děsivých vizí do děsivých vizí duševního pekla, v němž se spojují a páří protiklady různorodých bytostí.[19]

Tyto kreatury vznikly vivisekcí a opětovnou rekombinací ne/ tvorů, které Agrippa z Nettesheimu považuje za melancholické, a můžeme mezi nimi rozpoznat kupříkladu ryby, sovy, netopýry, hady, štíry či krtky: zkrátka tvory žijící v příšeří či škvírách, tzn. všude tam, kam neproniká světlo.

Druhý obraz vypadl z archivů na základě Bílého výpovědí o „obrovském tlaku“, který na něj coby ploštici doléhá a existenciálně ho drtí.

Znovu jsem tak pohlédl do tváře Goyova[20] gigantického Krona-Saturna[21], který ve svých čelistech svírá lidskou postavu, až praskají a do hlubin jícnu padají kosti.

Výjev obra pojídajícího své vlastní děti poukazuje k majestátní hrůznosti smrti, konci žité častovosti, která se nevyhla ani Goyovi a jeho mysli svíravě hnětenou temnotou, jež zůstala otištěna v obrazech, jako jsou „pintos negras“ či v leptech z cyklu Caprichos, Desastres a Disparates.

Sotvaže jsem však oba vyvolané obrazy ustálil v mysli, opustil jsem „temnou komoru“, abych se nenechal příliš rozptýlit a mohl se koncentrovat na „divného pavouka“, kterého jsem měl přímo před očima, viděl ho přímo před sebou.

„Poslouchej,“ obrátím se na Bílého s otázkou, díky níž si právem mohu připadat jako obtížný hmyz:

„Kafka, Proměna, Řehoř Samsa, který se se jednoho rána probudí coby odporný hmyz, to jsi určitě dříve četl,“ snažím se navázat na téma v místě, kde jsem se od něj odpojil.

„Nečetl, asi bych měl, ale nečetl,“ zpytoval své „čtenářské svědomí“ Bílý, „je ale možný, že jsem na to někde narazil,“ připustil na chvíli, přestože „plagiaci“ entomologického motivu v Proměně důsledně odmítl.

I jemu však na toto konto začalo vrtat hlavou, nakolik je jeho sebeprožívání autentické a proč se necítí třeba jako hovnivál či lišaj smrtihlav.

Následná rozprava o „nesmrtelnosti brouka“ v něm probudila do té doby spící, nevědomou, avšak ne zcela nevinnou vzpomínku na oblíbenou zábav z dětství: „Jediný, na co si v týhle věci vzpomínám, jsou ploštice rozlezlý všude pod starou lípou. Kolem byla navezená hromada písku, na který jsme si s klukama hráli. Byly to víceméně běžný hry jako stavění různejch hradů, rybníků a tunelů. No a taky jsme různě likvidovali přemnožený ploštice. Zašlápnout je na měkkym nebylo příliš snadný, tak jsme je různě mučili, trhali jim nohy, dávali je sežrat mravencům a snad je i pálili za pomocí paprsků a lupy. Aspoň co se pamatuju.“

Ať již se tato poněkud masochistická vzpomínka zakládá na pravdě, či nikoliv, mohu dosvědčit, že Bílý se na základě výpovědí cítil „jako ploštice“[22] především pro to, že se vnímal p o d o b n ě nicotný, nehodnotnný a živořící někdě na okrajovém rumišti.

V jeho myšlenkovém světě se ocital „pod podrážkou obra“ (což mohla být zveličená představa, částečně pocházející z výše uvedených dětských reminiscencí), který ho může, kdykoliv se mu zachce, zašlápnout, a z této „existenciální pasti“ nedokázal uniknout (jelikož to bylo „nad jeho síly“).

Ano, jednalo se „pouze“ o jeho „vlastní svět“, svět ne-mocné vůle a představy.

Nelze však zároveň ignorovat, že takto se „skutečně“ cítil, a vycházel přitom ze „životního světa“ ploštice, která se ocitá sevřena v „kleštích“, a jeho „obraz světa“ byl tudíž nutně okleštěn.

K intimnějšímu poznání Bílého „vnitřního světa“ tak nestačilo pouze proniknout do jeho „soukromí“ a „černé skříňky“ zaznamenávající svébytnou duševní metereologii v jeho hlavě.

Musel jsem též pochopit, na základě jakého „životního principu“ se utváří subjektivní svět organismů, a k tomu mi pomohl partner in crime, baron Jakob Von Uexküll, který princip tzv. osvětí (Umwelt) modeloval rovněž na příkladě nepříliš okouzlujícího „brouka“, přesněji tedy členovce: klíštěte.

Osvětí v Uexküllově pojetí představuje jakési polopropustné zapouzdření organismu[23], do kterého si daný jedinec stahuje „osobní výbavu”: to, co má pro něj význam a účel k tomu, aby se mohl účelně[24] orientovat (Merkwelt)[25] a chovat (Wirkwelt)[26] v jemu daném životním prostředí.

Tímto způsobem si jedinec utváří svůj ryze subjektivní životní prostor, žitý svět se specifickým prožitkovým tónem a laděním (Erlebniston), včetně jeho specifické topografie či tělesné orientace. Dochází tak k tomu, že se vytvářejí prostorové „záhyby” a „průniky”, které nemusí kopírovat objektivní geometričnost prostoru a na této bázi se také jednotlivé „životní prostory” jednotlivých organismů prolínají a interaktivně prostupují.

Zatímco je svět klíštěte zhruba třípodnětový (světlo, teplo a vůně kyseliny máselné), člověk, přece jen o několik řádů komplexnější organismus, je zabydlen v poněkud vrstevnatějších, komplikovanějších a „hustěji popsaných”[27] umweltech.

Přeneseme-li se však z osvětí toho členovce k případu pana B., dlouhodobě přebývajícího v tmavém, stísnělém prostoru, izolovaném od okolního světa, spatříme, že jeho smyslový svět byl „podobně“ radikálně omezen.

„Bílý potemník“[28] nejenže neviděl svět jasnými, zářivými barvami[29], ale především mu jeho smysly nebyly schopny z okolního světa zprostředkovat „potěšení“, o něž byl (až na drobné výjimky) zcela ochuzen.

Pan B. opakovaně vypovídal, že vnitřním zrakem viděl pouze „tmu” a jeho životní prostředí mu připomínalo „černou kobku, kterou nemůžeš opustit, kam ti akorát hodí jídlo a vodu a vidíš lidi a okolí jakoby světlíkem, odkud ti doléhají tlumený zvuky“. Ve svém okolí si nápadně často všímal všelijakých spár ve zdech[30], barvy přírody mu „nic neříkaly”, pohled na ženy ho netěšil („vnímám je jen jako šmouhy”) a všeobecně viděl negativně a značně „černě”.

Bílým mnohokrát popisovaná „utlumenost smyslů“ se však netýkala pouze zraku, ale i zbývajících čiv, které mu do mozku šířily vlny nelibosti a neladu, nanášené jakýmsi „anhédonickým smyslový tahem”[31].

V okolním světě zkrátka nebyl s to nalézt „to příjemné a libé“ (u klíštěte je to např. nacucání se krve od teplokrevného živočicha, u člověka např. estetický zážitek, sex či poslech hudby[32]). V tomto smyslu tedy Bílého osvětí nepředstavovalo jednotný „časotvar”, harmonicky sladěný organismus se svým okolím (Gestalt), ale rozvrzané soustrojí, které není schopné samovolného, bezproblémového života.

Bílého „robotické pocity“ vycházely z toho, že se z emocionálně-sensuálního hlediska cítil „umrtven“, „nic necítí[33]”, a to ve smyslu toho, že „ze smyslů nedoléhá nic tak intenzivního, co by mohlo vzbudit zájem nebo mě jinak zaujmout a oživit”.

Domnívám se, že právě tato „citová anestezie“ a anestetický vztah ke světu redukovaly a téměř paralyzovaly svět smyslově vnímaného (srov. řec. vnímání, AISTHÉSIS), v důsledku čehož se Bílý cítil od života „jako odříznutý” – nikoliv „skalpelem”, ale „průsvitnou mázdrou”[34]. Svět se mu v důsledku toho jevil jako „černobílej archivní film, ve kterym se nic neděje a vidím ho už po stopadesátý”.

Je možné, že by tento stav ocenil jako chirurg, který si v rámci hesla „hlavně ne žádné city“ navlékne rukavice a s klidnýma, nerozklepanýma rukama předstoupí před otevřený hrudník a obecenstvo mediků přihlížejících operaci ve skleněném, průhledném sále.

Tyto dva „nic necítící stavy“ však dramaticky odlišovala skutečnost, že Bílého neschopnost cítit sama o sobě citlivě bolela, a to ve smyslu nenahraditelné ztráty „orgánu“ či „spojení“, které je pro život důležité podobně jako srdce.[35]

Spolupůsobením uvedených faktorů tak docházelo k tomu, že se Bílý necítil jako živý a skutečný člověk a svět nahlížel v subjektivní, derealizované a odcizené distanci, kterou popisoval tak, že je to, „jako by se na okolní svět díval z reklamní vitríny nebo výlohy a měl smysly úplně přitlumený.“[36]

Zkreslené souřadnice do „smyslové mapy“, podle níž se Bílý orientoval ve světě, však nezakresloval pouze zrak, náš hlavní poznávací smysl. Svůj part v arytmické a disharmonické fuze hrály i smysly zbývající:

Čichem[37] Bílý zaznamenával spíše „pachy”, nežli „vůně”: tedy to, co obvykle člověku „nevoní” (jako typický příklad uvedl „pach rybiny nebo hnití”), ale ani v tomto případě, dle jeho slov, „nic pořádně necítil”[38]. (Skrytá ložiska čichových vzpomínek mu však tu a tam umožnila otevřít příjemné kapitoly života, které byly s konkrétní vůní svázány: lehce zatuchlá a přitom nasládlá vůně oblíbené hračky – letitého a slámou vyplněného medvěda, případaně tváře „tetičky Boženky“, vonící růží a konvalinkou.)

Hmat (a všeobecně taktilitu) pociťoval Bílý jako nepříjemnou: „Když se mne někdo náhodou dotkne, mám pocit, že se osypu nebo se mne něco stane a propadám hned úzkosti” (což to se týkalo i opačného pohlaví). Jediné, čeho se údajně Bílý dotýkal rád, byl jeho „teplý hrnek kafe s mlíkem“[39]. (Ostatní příjemné hmatové počitky měl údajně opět zaneseny pod kůží ve formě taktilní paměti: Shodou okolností znovu uvedl tetu Boženu, kterou musel na přivítanou políbit na tvář, která byla „jemná, ale zmačkaná jako kaligrafický rýžový papír“.)

Pokuď jde o chuť, Bílému jíst nechutnalo. O tom, že by byl gourmet či gourmand, nemohlo být ani řeči, ale netrpěl ani vyloženým nechutenstvím: „Jím jen proto, že někdy musím, abych měl nějakou energii. Je mi v podstatatě jedno co, vlastně to nerozlišuju.“ Tato chybějící „chuť” a nerozlišenost „vkusu“ se analogicky projevovala ve všeobecné snížené „chuti do života“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jasný případ.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.