Sophie Bérard

Z NEBE DO RÁJE

Román z Provence

Originální název: Vom Himmel ins Paradies

Vydáno u Bastei Lübbe, Köln 2002

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2001 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Stanislava Sladká 2004, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2004, 2016

ISBN 978-80-243-7088-0

Pro Ritu, bez které bych již nedokázala žít,

pro Renatu s vřelými díky za inspirativní „Letní hosty“

(když už nemáme svůj vlastní statek,

můžeme si ho alespoň vymyslet),

a pro Biggi, protože rozťala onen pověstný uzel.

Pane, ochraň mne před naivní vírou v to,

že všechno v životě musí probíhat snadno.

Dej mi střízlivost v poznání,

že obtíže, porážky, neúspěchy a zvraty

jsou samozřejmými doplňky života, kterými rosteme.

Antoine de Saint-Exupéry

PROLOG

Část 1.

Noc z devatenáctého na dvacátý prosinec byla velmi zvláštní, ba téměř mystická, noc, ve které mnoho lidí na zeměkouli nemohlo z nejrůznějších důvodů spát. Byla to noc podivných zjevení, hlubokých myšlenek a dalekosáhlých rozhodnutí, z nichž by některé mohly být rozhodující pro tento příběh.

Nad Provencí zuřila tu noc prudká bouře, o které se později říkalo, že způsobila škody ve výši několika milionů.

Na Rinquinquinu, statku na úpatí Verdonu, však bouře pouze zmítala větvemi starého platanu, bičovala jimi okenní tabulky a opírala se do bouchajících okenic. Osmiletý Laurent se nebál větru, ale když už byl jednou vzhůru, začal se opět zaobírat myšlenkou, proč všechny děti žijí u svých matek, jen on ne. Ze zkušenosti již věděl, že na tuto otázku neexistuje odpověď, a tak nepřemýšlel dlouho, ale vydal se na cestu, aby vklouzl do postele k babičce.

„Copak je?“ zeptala se madame Cécile.

„Špatné sny,“ odvětil Laurent, přitulil se k ní a téměř vzápětí usnul, blažený, že už nemusí být sám.

Madame Cécile se snažila zahřát svému vnukovi ledové nohy – a byla rovněž ráda, že už není sama. Bylo to zvláštní, ale v noci se cítívala mnohem osamělejší než ve dne, kromě toho si v noci připadala vždycky starší než na dvaašedesát, a když o tom tak přemýšlela, mohlo se stát, že v té temnotě ztratí život veškerý půvab a smysl.

Laurent a jeho studené nohy ji zachránily před takovými pochmurnými myšlenkami, jimž madame Cécile již napříště nehodlala věnovat pozornost – alespoň si to tak umiňovala každou noc.

V Manosque nastal krátký výpadek proudu a Lilette Ambrois, majitelka noblesního obchodu se starožitnostmi, se posadila na posteli a strachovala se. Lilette nenáviděla noční bdění, nenáviděla myšlenky, které na ni v takových chvílích urputně dotíraly. Přes den svírala Lilette otěže svého života pevně v rukou, zdatná sedmatřicetiletá obchodnice, hezká, pěstěná, přáteli oblíbená, nepřáteli obávaná. Ve dne neznala Lilette Ambrois slabé chvíle. Pouze v noci, kdy i přes všechna potřebná opatření nemohla spát, se obávala samoty – a především stárnutí. Toužila po muži, který by jednou provždy ukončil její existenci osamělé bojovnice i strach ze stáří, po muži, který by byl stejně moudrý, úspěšný a hezký jako ona. Po muži, kterého by jí všichni záviděli. Tento druh hezkých, velmi úspěšných a moudrých mužů však byl nejen velice vzácný, ale i nanejvýš těžce dosažitelný, podobně jako sekretář z doby Ludvíka XVI. nebo obraz od Lautreca. Lilette Ambrois došla k poznatku, že je schopna sehnat svým zákazníkům sekretář z doby Ludvíka XVI. i obraz od Lautreca, avšak prozatím pro sebe neulovila muže, který by měl její úroveň. Tu noc z devatenáctého na dvacátý prosinec, v naprosté a hrozivé temnotě svého bytu, se rozhodla důkladně si prověřit prvního úspěšného, hezkého a moudrého muže, který jí zkříží cestu, tak jako zkoumala, zda je dobře zachovalý sekretář z doby Ludvíka XVI. Takového muže prostě nutně musí mít!

V Paříži narazil Robert de Sabran-Pontevès v knize, kterou právě četl, na Paracelsův citát, který se jej k jeho vlastnímu úžasu dotkl. Vstal, aby obhlédl z okna svého nádherného bytu na Montmartru osvětlené město. Robert de Sabran-Pontevès se nacházel na neoficiálním seznamu stovky nejbohatších mužů Francie, bylo mu pětačtyřicet, zářivý zjev, ozdoba každé párty. Jeho četné firmy se pohybovaly výhradně v černých číslech, golf hrál znamenitě a největší pařížské krásky se draly o to, která se s ním vyspí.

„Kdo nic neví, nic nemiluje. Kdo nic neumí, ničemu nerozumí. Kdo ničemu nerozumí, není k ničemu,“ opakoval si nahlas to, co právě přečetl, a cítil se naprosto k ničemu.

„Krize středního věku,“ zněl komentář jeho přátel, když se dověděli, že Robert získal restauraci v Provenci a hodlá tam zkusit podnikat. Věděl, že se uzavírají sázky o to, jak dlouho tam vydrží, a sám pochyboval o tom, zda ho tento nápad dokáže zachránit od „obrovské prázdnoty“, jak to nazýval.

Na opačné straně zeměkoule, na Bahamách, pocítila Joséphine Kennedyová, rozená Le Berová, ve stejné době něco naprosto podobného. Zmocňoval se jí nutkavý pocit prázdnoty, a to zrovna během svatební cesty, tedy přesně v době, kdy by měla dospět k cíli všech svých snů. Celá ustrašená pozorovala svou tvář v zrcadle, zkoumala jemné, téměř neviditelné vrásky v koutcích očí a pak hodila jednoduše do umyvadla malou růžovou pilulku, kterou se právě chystala spolknout. S uspokojením naslouchala tichému cvaknutí, jak pilulka narazila na odtokovou trubku, ve které zmizela. Joséphine otěhotní, ať už s tím bude John D. souhlasit, nebo ne. Byla to totiž jediná cesta, jak zaplnit prázdno její existence. Tentokrát to ovšem udělá lépe, tentokrát jako matka neselže, jako tomu bylo u Laurenta, který by jí jistě neudělil cenu „matka roku“.

Čímž se ocitáme opět na Rinquinquinu: O poschodí níž než Laurent se probudila na svém zdravotním lůžku i prateta Germaine a zase jednou ji napadlo, kolikátý rok asi píšeme. Většinu dne měla magickou schopnost toulat se ve svém životě jako cestující časem, jako v nějakém utopickém románu. Dokázala snadno ve vteřině přeskočit polovinu století, dokázala být dítětem, mladičkou dívkou i matkou – jak se jí zachtělo. Pouze v noci, když, jako teď, procitla náhle ze spaní, pokoušela se marně vyznat se v čase. Nejraději by zavolala o pomoc, nevěděla však, jaké vyslovit jméno. Jediné, co jí zbývalo, bylo, opět usnout.

O dvoje dveře dál ležel Corin Le Ber s rukou na Isabellině břiše a zcela zřetelně cítil, že má miminko škytavku. Byl dojat. Miminko se ještě nenarodilo, a přesto tu byli v této chvíli tři.

Isabell nebyla ani tak dojatá jako vynervovaná.

„Myslím, že už by s tím mohlo přestat a nechat mě trochu vyspat,“ řekla. „Stejně až přijde na svět, asi se moc nevyspíme.“

„Já už se na to těším,“ řekl Corin. V té chvíli to myslel skutečně vážně.

Ve vzdáleném New Yorku studovala ve stejné době Madeleine Clérisseauová se zájmem článek v časopise „She“, kde se podrobně rozebíraly nepřekonatelné obtíže manželů, kteří se stali poprvé rodiči, a pro samou odpovědnost vůči dítěti se docela zapomněli milovat. Procento partnerství, která se rozpadla ještě v prvním roce po narození dítěte, bylo úděsně vysoké, jak psala autorka a ne bez jisté škodolibosti uváděla asi půl tuctu příkladů prominentních osob.

„Proč by to mělo být u tebe jinak, Corine?“ zeptala se nahlas Madeleine, i když byl její starý přítel desetitisíce kilometrů daleko, takže ji nemohl slyšet. S povzdechem vyhlédla z okna svého apartmá ve třicátém poschodí. Manhattanské mrakodrapy působily úchvatně i v tomto nepřívětivém počasí, kdy padal déšť i sníh současně. Před Madeleininým duševním zrakem se však objevovaly, aniž by tomu chtěla, svahy porostlé rozmarýnem, tymiánem i divokým fenyklem, spolu s keři cistů, pichlavých kručinek, vřesů, myrty a cesmínovitých dubů, celá ta provoněná divočina, která se táhla ode zdí Clerisseauova statku až dolů k říčce Volonne.

Madeleine zatoužila po domově. Tu noc z devatenáctého na dvacátý prosinec se rozhodla, že dá svému exilu sbohem a vrátí se do Evropy.

V Kielu, v Německu, se náhle probudil ze snu Isabellin strýček Ludwig. Zdálo se mu, že se procházel se svou ženou Paulette po pláži u Baltu, po oné důvěrně známé cestě od pobřežního korza k jachtařskému klubu, kudy chodívali denně za každého počasí. Rackové pronikavě hvízdali, slunce svítilo a vítr cuchal Paulette vlasy. Pak však slunce zakryl mrak a Paulette se okamžitě zastavila.

„Teď už jsem mrtvá půl roku,“ řekla. „A ty jsi ještě pořád v Kielu a zdá se ti o mně a o naší minulosti.“

„Ale ty přece nejsi mrtvá,“ odvětil jí ve snu, ale když se chtěl do Paulette zavěsit, ucukla.

„Už je pomalu na čase snít jiné sny,“ pravila ještě. „A žít jiný život.“

Když se posadil a rozsvítil noční lampičku, srdce mu tlouklo jako divé. Z komody se na něj usmívala na fotce Paulette, její tvář tak krásná a živá jako vždy. Ludwig ji dlouho a důkladně pozoroval, než se mu vyjasnilo v hlavě: Přišel čas zapomenout na minulost.

„Tak tedy dobře,“ pronesl nahlas. „Ode dneška se mi budou zdát jiné sny. Ba co víc, já je uskutečním!“

Pouze Matilde Le Berová nepojala tu noc žádné dalekosáhlé rozhodnutí. Zato měla vidění s dalekosáhlými následky.

Část 2.

Pokud Matilde vypila více než jednu sklenku vína, nikdy si nesedla za volant, ovšem dnes to byla výjimka. Bouře, která navečer vypukla s ohromnými nápory větru a neuvěřitelným lijavcem nad Lubéronem a Verdonem, strhla telefonní dráty, takže Matilde při nejlepší vůli nemohla sehnat taxi, které by ji mohlo zavézt z Manosque domů.

„Ale to vůbec nevadí,“ zašveholil její kolega François poněkud nezřetelně. „Můžeš spát u mne, Tilly. Mám přece byt hned za rohem.“

François měl pro ni vždycky slabost, i když tento fakt dokázal k Matildině úlevě převážnou část roku dovedně skrývat. V podstatě to byl totiž plachý, zdrženlivý člověk. Pouze když se v restauraci slavily Vánoce a monsieur Féraud naservíroval svému personálu šampaňské spolu se slavnostním projevem, stával se François důvěrným. Zahrnoval pak Matilde poklonami a jednoznačnými návrhy, které by mu nikdy nepřešly přes rty ve střízlivém stavu, právě tak jako by ji nikdy neoslovoval dětinskou zdrobnělinou jejího jména „Tilly“. Pravda, François byl skvělý kuchař a opravdu milý kolega, ale nezaměnitelně se podobal želvě, takže představa, že by u něho měla přenocovat a celou noc se bránit jeho rukám podobajícím se ploutvím, ba ještě horším věcem, jen popoháněla Matilde k jejímu autu, i když v sobě měla pět skleniček šampaňského. Jindy vypila nanejvýš dvě sklenky, jednu jako přípitek a druhou aby vydržela šéfův pokaždé stejný vodopád slov. Tentokrát ovšem byla řeč monsieura Férauda naprosto jiná, tak jiná, že nejen Matilde do sebe automaticky vlila skleniček více.

Byla noc a na silnicích po té bouři nebyl silný provoz. Tu a tam bylo slyšet hasiče, zřejmě bylo zapotřebí vypumpovat vodu ze spousty zatopených sklepů a rovněž odstranit stromy spadlé na vozovku. Policie měla zcela jistě mnohem větší starosti než kontrolovat, zda řidiči nepili. Svědomité Matilde však bylo přece jen všelijak při pomyšlení, že sedí za volantem přiopilá.

Dálnice byla volná, ale Matilde jela jen pomalu vpřed. Mohla za to zvláštní mlha, povalující se těsně nad vozovkou, která dávala Matilde pocit, jako by projížděla cukrovou vatou. Byla polovina prosince a ještě před několika dny panovalo téměř letní teplo, tak jak to v tuto roční dobu v Provenci často bývá. Liják, chladno a bouře přišly zcela nečekaně a nad celým krajem zavládla rázem zima. Zatímco se na zem lepila hustá mlha, na obloze byl hotový chaos. Byl úplněk a bouře trhala mraky na dlouhé cáry a hnala je před sebou. Vypadalo to, jako by si mraky hrály na nebi na honěnou. Naproti tomu hustá oblaka mlhy na zemi stála jakoby nehnutě, pouze tu a tam se nakupila a vytvářela bizarní obrazce.

Matilde se jen tiše otřásla, když si vzpomněla, jak tuto mlhu nazývá Ermeline: Zemský rubáš. Ermeline milovala hrůzostrašné historky o všem možném a Matilde jich posléze znala více, než jí bylo milé. Některé z nich začínaly slovy: „Byl ledový zimní večer a zemi pokryla mlha jako rubáš.“ Matilde před sebou spatřila Ermelininu tvář, její štětinaté svraštělé obočí a hlas ještě hlubší než jindy: „Za takových nocí vylézá ze své hrobky bezhlavý hrabě, aby tropil své rejdy ve vesnicích, a žádná mladá dívka si před ním není jistá…“

Matilde šlápla na brzdu, protože se jí zdálo, že rozeznává na vozovce nějakou postavu, ale když přijela blíž, zjistila, že jde pouze o cár mlhy. Nahlas si tedy zanadávala, že vypila tolik šampaňského, avšak novinky, před které je ve svém projevu postavil monsieur Féraud, byly natolik závažné, že bylo šampaňské takříkajíc první pomocí.

Matilde byla kuchařkou v restauraci Royaume[1] patřící monsieuru Féraudovi. V restauraci pro labužníky, která měla dobrý zvuk daleko za hranicemi města Manosque. Měli jednu hvězdičku v Michelinu, jakož i celou řadu dalších puntíků, hvězdiček, kuchařských čepic, vidliček a pochvalných uznání v ostatních knižních průvodcích po restauracích. Přicházeli k nim pojíst hosté z celé Provence. Zásluhu na tom měli v prvé řadě François a Matilde; monsieur Féraud vaření vůbec nerozuměl, byl to pouze dobrý obchodník a – nutno přiznat – skvělý hostitel. Jemu měla restaurace co děkovat za elegantní a útulné prostředí a hosté byli rádi, když ho večer viděli pružně se pohybovat ve fraku mezi stoly a když se jich otázal, zda jsou spokojeni. To, že chce monsieur Féraud odejít do penze a restauraci prodat, bylo pro všech osmnáct zaměstnanců velkým překvapením, ba přímo šokem.

„Pro vás se tím nic nezmění,“ zdůraznil monsieur Féraud ve své řeči. „Nový majitel vás všechny zaměstná i nadále. Byla to jedna z mých podmínek.“

Po tomto tvrzení tedy všichni šokovaní zaměstnanci úlevně přikývli.

„Ovšem to platí pouze po dobu šesti měsíců,“ pokračoval monsieur Féraud. „Pokud bude chtít poté učinit nějaké personální změny, to samozřejmě může.“

Neušly mu poplašené pohledy, které si jeho zaměstnanci vyměnili, a proto dodal: „Proč by ovšem měl někoho propouštět, když vy všichni přece odvádíte tak skvělou práci?“

„Možná proto, že bude mít bratrance, který je kuchařem, a čtyři synovce, kteří nutně potřebují místo číšníka,“ utrousil napůl žertem François. Vždyť Royaume byl jen malý podnik. Více již monsieur Féraud o novém majiteli neprozradil, pouze tolik, že přichází z Paříže a dosud ještě žádnou restauraci nevedl.

To tedy bude pořádně horko! Matilde si povzdechla. Neměla ráda změny a skutečnost, že se již monsieur Féraud neobjeví v kuchyni, aby ochutnal její omáčky a nadělal trochu zmatku, ji naladila melancholicky. Kdopak ví, jaký asi bude nový šéf? Možná to bude jeden z těch panovačných chlapů, co pořád chtějí určovat, co má být v hrncích a co ne.

Proboha, co je to tam vpředu? Pes obrovský jako medvěd, který cení zuby na okraji vozovky! Ne, zase jen ta zvláštní mlha. Děsivé. Auto vězelo v těch přízemních mracích až po reflektory, nad tím už bylo vidět jasně.

Matilde s úlevou minula výjezd z dálnice s nápisem Volonne a zapnula blinkr. Ačkoliv by sem dokázala trefit snad i ve spánku, dnes jí připadalo, jako by tu jela poprvé.

Mezi domy ve Volonne již bylo celkem jasno, jako kdyby si to malé hnízdo kolem sebe vytvořilo kruh, za který mlha nepronikla. Obyvatelé vesnice nevzrušeně a spokojeně oddychovali ve svých postelích, jako by ani žádná bouře nebyla. Zdálo se, že tu ani nikde nejsou hasiči.

Avšak hned na konci vesnice musela Matilde opět dupnout na brzdu, protože na vozovce stál srnec.

„Ty pitomé zvíře,“ hubovala Matilde, ale to pitomé zvíře se před jejími reflektory rozpustilo v mlhu.

Potichu zaklela, zatímco pomalu vyjížděla nahoru k Rinquinquinu po silnici lemované broskvoněmi. Hleděla jako vždy napravo na návrší, přesně do míst, kde se mezi stromy rýsoval dům. Mezitím se mezi letícími mraky opět objevil měsíc v úplňku, v jednom okně v prvním poschodí svítilo světlo, zatímco mlha se válela na terasách s broskvoněmi, které sahaly až téměř k domu. Krásný pohled, tak krásný – a bez ohledu na mlhu – tak důvěrný, že Matilde zpomalila a pak zastavila. Toto byl její domov, její i lidí, které tak milovala. Děkovala Bohu za to, že dojela až sem a že bude za chvíli ležet ve své pohodlné posteli, místo aby se – hrozná představa! – probudila vedle Françoise.

Matilde Le Berové bylo devětatřicet let a na tomto statku žila odjakživa. Svůj pokoj v prvním patře od dětství nezměnila, i pohled z něj byl stále stejný: skrze vrcholky stromů až dolů k řece a v dálce za ní hory. Byl to pohled, jaký Matilde potřebovala každé ráno, aby se cítila jistá a v bezpečí. Ve dvaceti, když ještě jako většina dívek snila o tom, že se jednoho dne vdá a založí vlastní rodinu, jí představa, že by měla jednou odejít z Rinquinquinu, nebyla zrovna příjemná. Avšak tak už to v životě chodí.

„Žena s vlastní rodinou potřebuje i svou vlastní domácnost,“ říkávala pokaždé její matka. „Bude to hrozné, až se jednou vdáš, zlato. Pokud jde o kuchyni, úplně zpustneme.“

Nyní, když jí bylo devětatřicet, byla Matilde tajně přesvědčena o tom, že zůstane Rinquinquinu zachována navždy. Až do konce svého života bude bydlet ve svém pokojíčku s výhledem na řeku a své rodině bude chystat každý den báječná jídla. To pomyšlení bylo současně útěšné, zároveň však znepokojivě definitivní, neboť někde hluboko v ní stále ještě existovala ta mladá dívka, která sní o muži a vlastních dětech…

Matilde s láskou pozorovala svůj domov zalitý měsíčním svitem. Světlo v rohovém pokoji – ložnici jejího bratra Corina a jeho ženy Isabell – zhaslo. Isabell byla v devátém měsíci těhotenství, pravděpodobně již opět absolvovala jeden ze svých nesčetných nočních výletů na toaletu. Matilde si představila, jak se s úlevou opět zavrtala pod teplou deku, přitulila se ke Corinovi a opět usnula. Touha po vlastní posteli zesílila.

A právě v té chvíli to spatřila.

Světlou štíhlou postavu, která vystoupila ze stínu broskvoně do měsíčního světla. Ženu v dlouhých bílých šatech.

Na Matildu jako by něco sáhlo a přiškrtilo jí hrdlo. Na rukou jí naskočila husí kůže. Tentokrát to nebyla mlha, která jí ztropila takový kousek. Ačkoliv ji spatřila poprvé, ihned věděla, koho má před sebou.

„Bílá paní z Volonne,“ zašeptala. Naposledy se objevila toho roku, kdy zemřel otec a Catherine. Tehdy se zjevila Ermeline. Bílá paní se zjevovala pokaždé, když někomu z rodiny Le Berových hrozila smrt.

Nic jiného než hloupá pověra, říkával její otec a Matilde byla nakloněna mu to věřit.

Až do dneška. Až do tohoto okamžiku, kdy před sebou uviděla na vlastní oči onu dámu v bílém, vzdálenou ani ne sto metrů.

Matilde samým úlekem spustila nohu ze spojky, auto poskočilo dopředu a motor ustal v chodu.

„Ach, prosím, ne,“ mumlala si. Bílá paní k ní udělala několik kroků, ba ne, vznášela se nad broskvoňovou terasou a vlekla za sebou bílé šaty jako vlečku. Pak se zastavila a vypadalo to, jako by hleděla přímo na Matilde.

Matilde již dávno zatajila dech. Bázlivě a současně zvědavě přimhouřila oči, aby to zjevení lépe viděla. Neotevře snad ústa, jako by jí chtělo něco sdělit? Zjevení se obrátilo a natáhlo dlouhou bílou ruku. Ta ruka ukazovala přímo na dům. Bylo to neblahé gesto, jako výhrůžka.

„Ne, ne,“ šeptala Matilde.

Temný mrak zakryl měsíc a pohroužil všechno kromě kuželů světla z reflektorů do naprosté tmy.

„Svatá Matko Maria,“ šeptala Matilde a všimla si, jak jí cvakají zuby. Chvějícíma se rukama znovu nastartovala a motor zavyl. Mraky odtáhly, znovu zazářil měsíc a Matilde vrhla chvatný pohled bokem, zatímco sešlápla plyn.

Bílá paní však již zmizela.

1. KAPITOLA

Isabell konstatovala s určitou rezignací, že si již není schopna sama zavázat boty. Ohromné břicho jí totiž překáželo všude. Během posledních týdnů se zvětšilo na objem horkovzdušného balonu, do velikosti, jakou by nikdy nebyla považovala za možnou. A narostlo jí nejen břicho, ale zdálo se jí, že má i obrovské pozadí.

Isabell si povzdechla. Ještě před nedávnem byla přímo ukázkovou nastávající matkou, s růžovou pletí, lesklými vlasy, dojemně kulatým bříškem jako bubínek a štíhlýma nohama.

„Jsi překrásná,“ říkával jí každodenně Corin a Isabell se tomu jen sebevědomě usmívala. Cítila se skvěle, tak zdravá a plná nádhery, o tom nemohlo být pochyb. Byla nejšťastnější ženou na světě, protože mohla žít na Rinquinquinu, nejkrásnějším místě v Provenci, ne, na celém světě; s mužem svých snů po boku a jejich společným miminkem v břiše.

Nyní však byl život stále obtížnější. Bylo těžké vstát ráno z postele, bylo těžké najít k jídlu něco, co jí nepůsobilo pálení žáhy, ba ano, bylo dokonce těžké i jen sedět na pohovce.

„To snad není dítě, ale kamení,“ řekla Corinovi včera.

Se smíchem se na ni zadíval a odvětil: „Spíš se mi zdá, že to vypadá, jako bys nosila malého hrošíka.“

Isabell se na něho podívala, v nitru hluboce uražena. Už žádné „vypadáš překrásně, miláčku,“ – však také nebylo divu: vypadala jako balon upoutaný na nohou. Na tlustých nohou, aby byla přesná, neboť oteklé nohy zdvojnásobily svůj objem. Jako by její kůže náhle nestačila vzrůstajícímu objemu, objevila Isabell k tomu všemu ještě navíc hluboké rudé proužky, a to všude, na prsou, na nohou, na bocích a samozřejmě na břiše. Táhly se jako stuhy po celém jejím těle.

„Ty ale později převážně zmizí,“ prohlásila porodní asistentka madame Lemmonier a dala Isabell arnikovou tinkturu, aby si strie mazala. „Přinejmenším zblednou, takže je skoro nebude vidět.“

„Jsem jako pruhovaný nosorožec,“ naříkala Isabell a Corin řekl: „Ten nejtlustší na světě,“ načež mu Isabell hodila na hlavu polštář a rozplakala se.

„Ale to přece není vůbec nic zlého,“ snažila se ji utěšit Corinova matka, madame Cécile. „Kdykoliv jsem byla těhotná, byla jsem tak tlustá, že jsem skoro neprošla dveřmi. A strií jsem měla víc, než bych mohla spočítat. Ale na to všechno se rychle zapomene.“

Isabell si ohmatávala břicho a povzdechla si: „Mám pocit, jako bych ho měla potažené manšestrem. Nevěřím, že se těch pruhů někdy zbavím.“

„Ale to přece nevadí, když vezmeme v úvahu, že porodíš dítě,“ řekla madame Cécile. „Na to přece můžeš být pyšná. Uvidíš, že až bude dítě na světě, nebude tohle hrát už žádnou roli.“

„No jasně,“ zamumlala Isabell a přitom zašilhala po Corinovi. Jestlipak bude i jemu jedno, jestli ji hladí po manšestru místo po hedvábí?

„Jen nejprve poroď našeho malého hrošíka,“ pravil pouze. Roztomilé.

Do vypočítaného termínu porodu zbývalo ještě jedenáct dní. Jedenáct dní, ve kterých pravděpodobně pukne! Isabell se konečně podařilo zavázat si boty a těžce se zvedla z pohovky. Jaká muka! Za chvíli na to bude potřebovat jeřáb.

„Byla byste tak hodná a posunula mě blíž k oknu, sestro Caroline?“ zeptala se prateta Germaine, která až dosud seděla ve svém kolečkovém křesle u krbu a hleděla před sebe, tak nehnutě, že Isabell málem zapomněla, že tu vůbec je. Prateta Germaine byla asi tak stará jako pokroucený obrovitý platan před domem, což znamenalo, že neměla daleko do stovky. Většinu času byl její duch zmatený a ona bloudila všemi možnými časovými úseky svého života bohatého na události. Z nějakého důvodu považovala Isabell za jistou sestru Caroline, kterou znala pravděpodobně kdysi, za první světové války.

Isabell měla starou dámu ráda, a to jak v jejích zmatených obdobích, tak i v jasných okamžicích, což se někdy dost dobře nedalo od sebe rozlišit, neboť prateta Germaine vyslovovala i v těch nejzmatenějších okamžicích moudra, uvádějící ostatní v úžas.

Isabell postrčila kolečkové křeslo k oknu, uhladila deku na pratetiných kolenou a laskavě ji pohladila po tváři. „Je to tak dobré?“

„Ano, mockrát děkuji, sestro Caroline,“ řekla prateta Germaine a pobaveně si ji změřila. „Děvče, děvče, vy už vypadáte, jako byste čekala trojčata!“

„Já vím,“ vzdychla Isabell.

„Ahoj, teto Germaine, ahoj, má milá.“ Do místnosti vešla Corinova sestra Matilde, nehlučně jako vždy. Vždycky se pohybovala tak tiše a pružně jako kočka.

Isabell, která se momentálně pohybovala asi tak tiše a půvabně jako astmatický nosorožec, si jen závistivě povzdechla. „Půjdeš se se mnou projít, Matilde?“

„V tomhle počasí?“ zavrtěla hlavou Matilde. „Podívala ses z okna, děvenko?“

„Jenže mám prý chodit, říkala mi madame Lemmonier. Od rána mám dnes pořád takové napětí v břiše. Předpokládám, že to jsou křeče, jak dítě klesá.“

„Křeče?“ zvolala poplašeně Matilde.

„To jen dítě klesá,“ uklidnila ji Isabell a zamyšleně se usmála. V posledních měsících přečetla přibližně tucet knih o přípravách k porodu, o porodech a péči o kojence. Byla přesvědčena, že v tomto ohledu už ji nemůže nic překvapit. „Hlavička klesá níž do pánve a dítě si tak hledá tu správnou polohu k porodu. Au!“

Klesající děťátko však působilo Isabell nepříjemné stahy. Teď zvlášť, Isabell instinktivně opět dopadla na pohovku.

„Cože? A takhle by to mělo jít ještě jedenáct dní?“ zeptala se Matilde a vrhla vyděšený pohled na Isabellinu napjatou tvář.

„Ach, teda… nemám tušení,“ zavzdychala Isabell. Křeč přešla, a tak natáhla nohy před sebe. „Doufejme, že ne! Docela dost to bolí! Ach hrome, už zase musím na záchod! Proč jen jsem nezůstala stát?“

„A jak se to pozná, jestli jsou to jen křeče, nebo už ty správné bolesti?“ vyzvídala Matilde.

„To, ách… to se prostě vycítí,“ pravila nejistě Isabell. „Myslím, že ty správné bolesti jsou větší a trvají dýl… nebo – ach, doufejme, že ne! To totiž nepřežiju! Jsem vlastně hrozně citlivá na bolest.“

„Nezapomínej, že to děvče je zdravotní sestra,“ přisadila si i prateta Germaine. „Ta se v tom vyzná.“

„Nejlepší by byl rychlý porod,“ zašeptala Isabell, která byla povoláním pomocná síla daňových poradců. Trojkřídlá okna vedoucí do zahrady bičoval déšť a Isabell uznala, že bude rozumnější zůstat sedět na pohovce. K čemu tedy všechna ta námaha s botami!

Matilde si stoupla za pratetu Germaine, masírovala jí vyschlá ramena a hleděla při tom do promoklé zahrady. Prateta Germaine si při té masáži opět zdřímla a Matilde si povzdechla.

Isabell si pomyslela, že Matilde se svou úzkou, vážnou tváří vypadá skoro pořád, jako by si s něčím dělala starosti, avšak dnes vypadala obzvlášť ustaraně.

„Jaká byla včera vánoční oslava?“ zeptala se. „Corin ještě dnes v noci vstal, aby se podíval, jestli je tu tvoje auto. Dělala jsem si starosti. Měla jsi v tom nečase zůstat raději v Manosque. Mlha byla hustá jako pudink.“

„Jako cukrová vata, hm, dost zvláštní. Opravdu příšerná mlha.“

„Zemský rubáš,“ prohodila Isabell.

„Prosím?“ Matilde okamžitě zamrazilo v zádech. V noci téměř nespala, v hlavě jí ještě celé hodiny strašila bílá paní. I když by to zjevení nejraději odbyla jako šálení smyslů, nemohla jinak, než si neustále klást stejnou otázku: kdo zemře na Rinquinquinu tentokrát? Ať chtěla nebo ne, musela celou dobu myslet na Isabellino miminko.

„V nocích, jako jsou tyto, se otevírají hroby a mrtví navštěvují svá stará působiště…“ pronesla bezelstně Isabell.

„Prosím?“

„Říkala Ermeline. A při tom kroutila očima,“ vysvětlovala Isabell. Bručlavé, poněkud obtloustlé Ermeline příslušela na Rinquinquinu pomoc v domácnosti, starost o drůbež, jakož i o všechny klepy a historky, při kterých vstávaly vlasy na hlavě.

„Aha, no jo.“ Matilde se nuceně usmála. „Taky vám vykládala tu historku o bezhlavém hraběti?“

„Pokoušela se,“ zasmála se Isabell. „Jenže kromě mne už ji asi všichni znali a chtěli jít spát. A tak mi Ermeline slíbila, že mi ji poví v klidu. No a co bylo u tebe?“

„Podobné hrůzy,“ odpovědělá jí Matilde. „Šéf nám sdělil, že prodal restauraci. Od ledna má Royaume nového majitele.“

„Znamená to, že si budete muset hledat jiné zaměstnání?“

„Ne, ten nový nás převezme všecky – tedy prozatím.“

„No – ale neříkala jsi, že je monsieur Féraud pěkný vydřiduch? Možná, že bude ten nový přece jen lepší.“

„Možná,“ odtušila Matilde. „Ale možná taky ne.“

„Tebe si ale rozhodně zamiluje,“ ujišťovala ji Isabell. „Jen co poprvé ochutná tvoje jídlo!“

„Jenže vkus je různý,“ řekla Matilde.

„Pokud jde o jídlo, tak ne,“ řekla přesvědčeně Isabell.

„Ach ne, už zase. Uuuuf!“

„Křeč?“

„Úúúf,“ zanaříkala jen Isabell.

Matilde pohlédla na její bolestí staženou tvář a energicky se rozběhla ke dveřím.

„Maman? Maman! Pojď sem do salonu, prosím tě!“

„Uuuf,“ vzdychla Isabell na pohovce.

„Maman!“

„Co se děje?“

„Isabell rodí!“

Madame Cécile a osmiletý Laurent vběhli do salonu a z kuchyně se přišourala Ermeline, utírajíc si ruce o zástěru.

„Cože, už teď?“

„Počkejte ještě aspoň, než dopečeme ten čokoládový koláč.“

„Hloupost,“ odfrkla Isabell. „Už je to pryč.“

„Co je pryč?“ zeptala se madame Cécile a přiklekla k pohovce.

„Měla bolesti. Tu druhou po deseti minutách,“ řekla Matilde. „Měli bychom zavolat sanitku.“

„To byla jen křeč,“ prohlásila Isabell a nejistě dodala: „Aspoň myslím.“ Pojednou si však již nebyla tak jistá, zda si neplete křeče s těmi správnými porodními bolestmi.

„Křičela bolestí,“ řekla Matilde.

„Teď ale přeháníš! Jestli tu někdo křičel, pak jsi to byla ty: ,Maman! Maman!‘ Já jsem náhodou jen trochu těžce dýchala.“

„Vypadalas, jako by ti někdo žhavými kleštěmi…“

„Asi bychom měli zavolat madame Lemmonier,“ navrhla madame Cécile. Když nikdo neodporoval, vydala se k telefonu.

„Ale madame Lemmonier se tu má dnes stejně zastavit,“ řekla Isabell. „Však neuškodí, když zjistí, jak se věci mají.“

„Teto Isabell?“ sklouzl Laurent k jejím nohám. Byl synem Corinovy a Matildiny sestry Joséphine, která žila v Americe. Tvářil se vyjeveně a jeho nakrátko ostříhaná kučeravá hlavička vždycky Isabell připomínala beránka. Nyní se zeptal: „A odkud se to miminko vyhrabe?“

„Odnikud,“ odvětila Isabell. „Teď ještě pěkně zůstane tam, kde je. Přijde až za jedenáct dní.“

„A odkud se pak dostane ven?“

„Z mého břicha.“

„Ale odkud přesně?“

„Vždyť ti to Bertrand přece všechno dobře vysvětlil, Laurente,“ vmísila se do toho nyní Ermeline. „To miminko vyleze z mademoiselle Isabell ven jako telátko z krávy monsieura Richauda.“

„No, přesně tak,“ ušklíbla se Isabell. „Bertrand ale umí skvěle vysvětlovat.“

„Všechno je jasné!“ Objevila se nyní ve dveřích madame Cécile. „Madame Lemmonier je tu za půl hodinky. Kde je Corin? Neměl dnes to jednání v bance?“

„Ale ano. Dnes ráno jel s Bertrandem do Sisteronu,“ řekla Isabell. „Ale v poledne už se zase vrátí.“

„Doufejme, že má s sebou mobil!“

„Proč? Já ho tedy jistě nebudu volat kvůli několika křečím! Och – au! Úuuuf!“

„Už zase!“ zvolala Matilde a pohlédla na hodiny.

„O takových křečích jsem ještě neslyšela,“ bručela Ermeline. „A to jsem prosím porodila tři děti. Vlastně čtyři, když do toho člověk započítá i toho budižkničemu Rainiera!“

„Kdo je ten budižkničemu Rainier?“ vyzvídal Laurent.

„To je můj druhý syn,“ řekla Ermeline. „K ničemu se nehodí, ten kluk. No jo, zato ti ostatní tři se vydařili. Vždycky se najde aspoň jeden, co není k ničemu!“

Isabell vydechla cosi nesrozumitelného.

„Měli bychom jet co nejrychleji na kliniku!“ zvolala Matilde.

„Ale madame Lemmonier tu bude co nevidět,“ pravila madame Cécile. „Ale teď to opravdu vypadá tak, jako by se to mělo narodit, Isabell, zlatíčko.“

„Nějak brzo,“ zanaříkala Isabell.

„Lépe dřív než příliš pozdě,“ odtušila odevzdaně madame Cécile.

„Uuuuf,“ zasténala Isabell. „Takže to si dítě nehledá polohu?“

„Ne,“ prohlásila s určitostí madame Cécile. „To bys nekřičela uuuuuf.“

„Já nekřičím,“ řekla Isabell a zhluboka si oddechla. Bolest opět přešla.

„Měli bychom jet do nemocnice,“ pronesla znovu Matilde.

„Vždyť přece dobře víš, že chceme porodit dítě doma,“ řekla na to Isabell.

„My – no to je dobré!“ zabručela Ermeline, ale Isabell nevzrušně pokračovala, jako by citovala z nějaké příručky o přirozeném porodu: „Narodí se v rodinném kruhu, při příjemném osvětlení, za tiché hudby. Děťátko tak bude ušetřeno ostrého světla sterilního porodního sálu i veškerého zmatku.“

„No, to zní nádherně,“ řekla Matilde. „Jenže v praxi je lepší spolupracovat s lékaři. A dostat injekci do míchy. Všechny moje kamarádky říkaly, že by bez takové injekce porod vůbec nepřežily.“

„Pitomost,“ odporovala Isabell. „Dokázaly to přece miliony žen i bez umrtvení. Co je to najednou s tebou? Vždyť jsme přece na všechno skvěle připraveni. Jen to přišlo trochu dřív!“ Pohlédla s povzdechem k oknu. „A navíc je ještě psí počasí. Zatímco se rodidla otevírají, chtěla jsem chodit s Corinem po zahradě. V zimním slunci. Bolesti bych vydýchala tím, že bych se zavěsila na silnou větev…“

„Tyhle módní zvyky,“ řekla znechuceně Ermeline. „Viset při porodu na stromě! Jsme opice, nebo lidi?“

„U monsieura Richauda tahali telátko z krávy dva páni,“ připomněl Laurent. „Za nohy!“

„Já jsem jen myslela, že by to bylo na klinice bezpečnější,“ řekla Matilde. „Kdyby se něco stalo…“

„Nic se nestane,“ rozhodla madame Cécile. „Madame Lemmonier už přivedla na svět pět tisíc dětí, je zkušenější než kdekterý doktor, jakého znám.“

„Přece jen jsem myslela…“ začala Matilde, avšak madame Cécile ji umlčela varovným pohledem.

„Ráda bych šla nahoru, než přijde další bolest,“ řekla Isabell. „Je tam gymnastický míč, na kterém můžu skákat, možná to bude lepší než na pohovce.“

„To je dobrý nápad,“ usoudila madame Cécile. „Laurente a Ermeline, pomozte Isabell do schodů, každý z jedné strany!“

„To není třeba,“ zaprotestovala Isabell, ale to už ji Ermeline i Laurent pevně popadli.

Madame Cécile zatahala Matilde za rukáv.

„Ani slovo o té tvé bílé paní,“ zasyčela na ni. „Nikomu, rozumíš? Všem bys tím jen nahnala pekelný strach.“

„To není žádná moje bílá paní. Už jsi zapomněla, co se stalo posledně, když se objevila?“

„Byla mlha,“ řekla madame Cécile, která rozhodně nezapomněla, co se stalo posledně. Tehdy Ermeline taky tvrdohlavě opakovala, že viděla bílou paní, až nakonec… Madame Cécile se snažila setřást myšlenku na smrt svého muže. „Vždyť jsi sama říkala, že jsi moc pila!“

„Ale vím, co jsem viděla,“ řekla Matilde. „A mám strach z toho, co se stane. Podle mého patří Isabell na kliniku. Jistota je jistota.“

„Byla jsi přiopilá a unavená, a navíc mlha vytváří bizarní obrazce…“

„Maman! Tak to nebylo, a ty to dobře víš! Ta bílá paní nebyla žádný mlhavý obrazec. Prostě jsem cítila, že není z tohoto světa.“

Prateta Germaine, která celý ten zmatek kolem Isabell před chvílí zaspala sedíc u okna, zvedla pojednou čile hlavu.

„Tak bílá paní už je zase tady?“ zeptala se nahlas.

„Ach Matilde,“ rozzlobila se madame Cécile. „Teď jsi ještě nahnala strach pratetě Germaine!“

Stařenka v křesle zavrtěla hlavou. „Já nemám strach z bílé paní.“

„A já taky ne,“ prohlásila energicky madame Cécile. „Není to nic než hloupá pověra a všichni bychom se měli stydět! Poslední, co teď Isabell potřebuje, jsou předpovědi neblahých událostí.“

„Takže už je zase tady,“ opakovala nevzrušeně prateta Germaine. Řekla to hlasem, při kterém Matilde stydla krev v žilách, a postarala se o to, že se madame Cécile zježily všechny chloupky na zápěstí. „Naposledy jsem ji viděla v roce 1944. Tehdy přicházela několik měsíců, když byl úplněk.“

„Tetičko…“ snažila se ji přerušit madame Cécile, avšak pratetu Germaine nic nevyrušilo: „Nejprve chodila venku po polích, pak jsem ji viděla v zahradě a jednu noc jsem ji uviděla, jak stojí na chodbě a kýve na mne. Byla jsem strachy jako ochrnutá, nejraději bych byla utekla, ale pak mě zvědavost hnala za ní. Zavedla mě do dětského pokoje k prázdné postýlce a tam se mi před očima rozplynula. Příští ráno přišla zpráva, že padl René. Můj malý René. Jako dítě spával právě v té postýlce…“

Matilde, která samým napětím zatajila dech, nyní hlasitě oddechovala. „To je hrozné, prostě hrozné.“

Madame Cécile zavrtěla hlavou. „Máte všechny moc velkou fantazii. Tuhle historku tedy slyším já dnes poprvé! Nechtěla bych, aby před Isabell padlo jediné slovo o bílé paní, jasné?“

„Ovšem,“ řekla Matilde.

„Kdo je Isabell?“ vyzvídala prateta Germaine.

Madame Cécile si povzdechla. Jaká škoda, že je tetička už rok a půl příliš pomatená, než aby měla účast na přítomných událostech – milostný román Corina a Isabell by se jí moc líbil. Začal přece tak romanticky: Minulé jaro našel Corin tu mladou ženu spící, ležící na posteli v broskvoňovém sadu, stříbroplavé vlasy rozhozené po polštáři – skoro jako v pohádce. Samozřejmě se to všechno neudálo jako v pohádce. Mladá Němka, která díky matce Francouzce mluvila plynně francouzsky, totiž právě opustila manžela a hledala si letní byt. Přitom se setkala s Laurentem, který dostal bláznivý nápad, že turistce pronajme postel pod kvetoucí broskvoní. A když Corin dívku spatřil při vyjížďce na koni, rozhodně nebyl zprvu nikterak nadšen. Posléze však Isabell nabídl místnost v hostinském křídle domu a ti dva se do sebe zamilovali. Madame Cécile si sice nebyla zcela jista, ale předpokládala, že tohle miminko bylo počato hned o jejich první společné noci. Corin byl všechno jiné, jen ne potěšený, když se pak dověděl, že je Isabell vdaná, načež nastalo ještě několik dramatických zápletek. Nyní se však všechno urovnalo: Isabell byla zde na Rinquinquinu, kam patřila a kde ji měli všichni rádi. Za pár měsíců bude oficiálně rozvedená, takže už nebude nic stát v cestě opravdu velké svatbě.

„Nejlíp, kdyby tak kvetly růže,“ řekla nahlas madame Cécile a v duchu již zastrkovala nové snaše do vlasů svou oblíbenou růži „Félicité de Parmentier“.

„Prosím?“ zeptala se prateta Germaine.

Madame Cécile pohladila starou ženou po tuhých bílých lokýnkách a usmála se: „Tobě dáme taky pár bílých růží do vlasů, tetičko,“ řekla v dobré náladě. „A krásné nové šaty.“

Matilde jen zavrtěla hlavou.

„Jsi tak statečná,“ řekl Corin a pohladil Isabell po zpoceném čele.

„No, jakby ne,“ řekla agresivně Isabell a odstrčila jeho ruku. „Až na to, že to tak vůbec nemyslíš! Taky jsem si to představovala jinak, to mi tedy věř! Jen jsem nevěděla, že to tak bolí!“ Napolo se nadzvedla a pokusila se vidět dál než na své obrovité břicho. „Jak dlouho to ještě potrvá?“

„Lůno je teď otevřené tak na šířku sedmi centimetrů,“ pravila madame Lemmonier, hlavu někde mezi jejíma nohama.

„A to je hodně, nebo málo?“

„Je to úplně v časové normě,“ řekla na to madame Lemmonier.

„A co to jako má znamenat? Jak dlouho to mučení ještě potrvá? Úúúf, už to zase začíná. Úuuuf! Je to k nevydržení!“ Vzala Corina za ruku a snažila se mu ji rozmáčknout.

„Žádné úuuf, Isabell! Zkuste to s áaau! Přitom se líp zbavíte bolesti!“

„Úuuuf!“

„Áaaau! Jen to zkuste!“

„Úuuf,“ vykřikla vztekle Isabell. „Já řvu úuuuuf a ne áaaau, chápete? Úuuf… áaaau!“ Věděla ovšem, že je bolestivé rodit dítě, avšak toto překonalo i její nejčernější představy. První tři hodiny se ještě držela statečně. Bolesti přicházely ve snesitelných intervalech, dost času na to, aby si mezi nimi poněkud odpočala. Nyní se však na ni valily nepřetržitě, jako vlny v ní propukaly stále znovu a znovu, takže ani neměla čas se pořádně nadechnout.

Už dávno se rozloučila se všemi svými romantickými představami, živenými knihami s názvy jako Oslavte svůj porod a podobně, procházkou v zahradě mezi stinnými stromy, usměvavým rodinným kruhem, který ji obdivuje, otcem dítěte, který ji znalecky masíruje reflexní zóny, to celé doprovázeno tichou, něžnou hudbou a uklidňující aromalampou s vůní levandule.

Ha! Oslava porodu! To je snad vtip! Kdo by asi rodil dítě naladěn jako na party, zatímco musí snášet takové bolesti? Slavnostní nálada od ní byla vzdálena několik tisíc světelných let. A hezký pohled na ni docela určitě taky nebyl. Strhala ze sebe všechny věci, byla nahá až na vytahané triko a vlasy si spletla do dvou dětských cůpků, aby se jí nelepily na čelo. A i když jindy byla tím nejněžnějším a nejlépe vychovaným člověkem pod sluncem, nyní z ní padaly jen samé nezdvořilé a nemravné výrazy.

Když jí chtěla madame Lemmonier podruhé podat homeopatické kuličky, které měla nechat rozpustit pod jazykem, odsekla: „Ty přece stejně nepomůžou, vy prolhaná krávo,“ a když jí chtěl Corin namasírovat chodidlo, kopla ho. Kupodivu ani porodní asistentka, ani její budoucí manžel jí její příšernou náladu nezazlívali. Madame Lemmonier stoicky tvrdila, že je zvyklá na horší, a Corin vypadal stále ještě stále tak trpělivě a vlídně jako na začátku. V jeho zelených očích nemohla Isabell vyčíst nic jiného než směsici soucitu a radostného očekávání. Zvláštní bylo, že ji to rozzuřilo.

„Hudbu?“ zeptal se, když bolest polevila.

Hudbu? Teď? Je to možné? Isabell Corina neuznala za hodna odpovědi.

„Ptala jsem se, jak dlouho to ještě potrvá,“ vyjela místo toho na madame Lemmonier.

„To se nedá tak přesně říct,“ mínila klidně porodní asistentka. „Ale podle mých zkušeností budete mít děťátko v náručí nejpozději za dvě hodiny.“

„Cože? To není možné! Tak dlouho už to nevydržím!“

„Ale samozřejmě že vydržíte!“

„Ne, nevydržím!“

„Ale ano, vydržíš. Děláš všechno obdivuhodně,“ řekl Corin.

„Lháři!“ vybuchla Isabell. „Dělám to všechno tak nemožně, a ty mi s tím vůbec nepomáháš!“

Corin si jen povzdychl.

Objevil se na Rinquinquinu ve stejnou dobu jako madame Lemmonier a pomáhal porodní asistentce proměnit jejich ložnici na porodní sál. Matrace široké postele byla potažena gumovým prostěradlem pratety Germaine, a tudíž chráněna před čímkoliv, a jemné povlečení bylo na příkaz madame Lemmonier vyměněno za tuhé bavlněné, které se dá dobře vyvařit. K nohám postele postavila porodní asistentka nakonec jakýsi nepohodlný kus nábytku, který označila za porodní stoličku, a Isabell se rozhodla, že by na ni nikdy nevlezla, ať se děje cokoliv.

„Tak, a teď to může začít,“ pravil Corin a vypadal tak trochu jako malý chlapec o Vánocích. Na Isabellin příkaz přečetl samozřejmě stejné knihy o přirozeném porodu a na rozdíl od ní byl ještě stále pln nadšení. Žádný div, však také neměl tyhle barbarské bolesti.

Naproti tomu Isabell byly nyní všechny poradenské knihy šumafuk.

Sotva jí nachystali postel a ona se na ni nechala s žuchnutím dovléct, už se z ní nehnula.

K pokynům madame Lemmonier typu: „Pořád se pohybujte, choďte dokola, cvičte na míči, měňte polohu,“ – se stavěla jako úplně hluchá. Má ta žena vůbec potuchy, co po ní žádá? I bez těch bolestí pro ni byl pohyb obtížný, ale když jí zrovna rvaly vnitřnosti, byl pohyb zhola nemožný.

Jako například teď! Ani neměla čas se nadechnout, když to zase začalo. A to že přestály miliony žen před ní? Vyloučeno!

„Ne! Už nemůžu! Chci peridu… peridunal… injekci do míchy! Okamžitě! Úuuuuf! Už zase, prosím ne!“

„Isabell! Všechno jde podle plánu. Nepotřebuješ injekci, zvládneš to úplně sama.“

„Ne! Nezvládnu! Nemáš tušení! Úuuuf!“

„Hudbu?“ vnucoval se znovu tvrdohlavě Corin. „Mozarta? Erica Claptona?“

Isabell se nadzvedla a těžce oddychovala. „K čemu, proboha?“ vykřikla na něho. „Abys mě už neslyšel řvát? Ty hnusný darebáku! Uuuuf!“

Když bolest konečně přešla, Corin se na ni zašklebil. „Teda děvče, ty ale dovedeš nadávat! Kdo by to byl řekl do mé něžné, distingované paní?“

„Za prvé, nejsem tvoje paní, a za druhé ještě vůbec nevím, jestli jí vůbec chci být,“ křičela Isabell. Stále ještě měla na Corina příšerný vztek, aniž věděla proč. Snad to bylo tím, že právě dnes působil oproti ní tak skvělým dojmem, ba vypadal téměř nepatřičně, jako by právě vystoupil z módního žurnálu. Bylo to nejspíš tím, že měl dnes jednání v bance v Sisteronu a od svého návratu si jen taktak stihl svléct sako. To sako i košili mu dala sama, a to se slovy: „Když člověk jedná s bankou o penězích, měl by vypadat, jako že jich má plno.“ Jeho tmavé vlny nebyly ani trochu rozcuchané, jemná košile byla nažehlená a na jeho pravidelné, ostře řezané tváři nebyla ani skvrnka potu. Byl to ten nejatraktivnější muž, jakého kdy země nosila, o tom tedy nebylo pochyb. Naproti tomu Isabell si připadala asi tak atraktivní jako Ermelinina prachovka…

„Aspoň by sis mohl obléct něco jiného,“ zabručela. „Připadám si, jako bych se ocitla v noční košili na party prominentů.“

„Miláčku, nemůžu. Kdykoliv vstávám, pověsíš se mi na ruku. Vidíš, zrovna teď!“

„Čí byl vlastně ten pitomý nápad rodit doma?“

„Tvůj,“ řekl Corin.

„Protože mě zmanipulovali falešnými informacemi,“ vybuchla Isabell a vrhla jedovatý pohled na madame Lemmonier. „Příště si dám dát úplnou narkózu! Co se na mě tak divně díváš? Sama vím, že vypadám děsně. A přestaň se tak hloupě šklebit!“

„Snad byste měl jít na chvilku ven, vypít si kávu a něco sníst, monsieur Le Bere,“ navrhla madame Lemmonier. „Až vás zas budeme potřebovat, zavolám vás.“

„Tak to ne, beze mne tuhle místnost neopustí,“ zvolala Isabell, když se Corin chystal vstát. „Nechci to tu prodělávat sama! Když já si nesmím odpočinout, ať neodpočívá ani on!“

„V pořádku, miláčku, zůstanu tady s tebou.“

„Sobecký mizera,“ mumlala Isabell, což tedy nebylo zrovna fér. Řekla to však raději německy, takže tomu Corin nemohl rozumět.

„Najdu si to ve slovníku,“ prohlásil.

Madame Lemmonier opět sáhla Isabell mezi nohy. „Už se to přece jen hnulo, tak dobře. Skvěle. Nebude dlouho trvat a budete úplně otevřená.“

„Otevřená?“ opakovala Isabell. „To znamená, že to nejhorší ještě přijde?“

„Ne,“ řekla rozhodně madame Lemmonier. „Většinu už toho máte za sebou.“

Přivalila se další bolestná vlna a Isabell chňapla Corina za ruku. Tahle bolest byla ještě horší než ty předešlé. Přikryla ji jako mrak.

„Úuuuuf,“ zakřičel kdosi pronikavě a Isabell chvíli trvalo, než si uvědomila, že je to ona sama.

„To je přece strašné,“ řekla Matilde v salonu o patro níž. „Nikdy bych si nepomyslela, že to tak bolí.“

„Ale ano, bolí,“ pohlédla na ni usměvavě její matka. „Ale postupně se na všechno zase rychle zapomene. „Ještě si vzpomínám, jaké to bylo, když jsem tě poprvé držela v náručí!“

„To už je tak dávno,“ řekla Matilde a přehlédla broskvoňový sad.

„Ano, ale ještě si to pamatuji, jako by to bylo včera. Jak pěkně jsi voněla…“

„Ale ty skvrny už nikdy nešly dolů,“ neodpustila si prateta Germaine, sedící nyní v křesle u krbu.

„Jaké skvrny myslíš, tetičko?“

„Když ti dobře nedržely plenky,“ prohlásila ochotně prateta Germaine. „A jejich obsah mi kapal na nejlepší nedělní šaty. Já si tedy nemyslím, že to voní! Zrovna tak by se dalo říct, že voní hromada hnoje.“

„Ale já jsem měla na mysli miminko jako takové, a ne plenky,“ pravila madame Cécile. „Vždyť miminka voní prostě nádherně.“

„Ale miminka jsou vždycky cítit po plenkách,“ trvala na svém prateta Germaine. „Jsou cítit jako hnůj.“ Zcela bez přechodu si opět zdřímla, což se jí stávalo i několikrát během dne, často uprostřed hovoru. Obvykle jí při tom klesla hlava dopředu a oči se jednoduše zavřely. Kdyby tu a tam tiše nezachrápala, úplně by zapomněli, že je tu s nimi.

„Áááááááu,“ zařvala Isabell z horního patra.

„Tak vida, teď už přece jen umí aaau!“ řekla spokojně madame Cécile.

„To se fakt nedá poslouchat.“ Do pokoje vešel s plně naloženým podnosem Bertrand, manžel Ermeline a na Rinquinquinu děvče pro všechno. „Tady je mátový čaj a čokoládový koláč. Ermeline chtěla, aby se Isabell s Corinem trochu posilnili, ale obávám se, že Isabell teď není do jídla.“

„Mně taky ne,“ řekla Matilde.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Z nebe do ráje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.