KAREL

IV.

CÍSAŘ A SYNOVÉ

JOSEF BERNARD PROKOP

KAREL

IV.

CÍSAŘ A SYNOVÉ

Karel IV. - Císař a synové

Copyright © Josef Bernard Prokop, 2015

Czech edition © Fortuna Libri, Praha 2015

Cover design © Francesca Kristal Spinelli, 2015

Cover picture © Csaba Jakab

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri.

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Lucie Bednářová.

První vydání.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována,

ukládána do informačních systémů nebo rozšiřována

jakýmkoli způsobem, ať už elektronicky, mechanicky,

fotografickou cestou nebo jinými prostředky

bez souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7321-983-3

Knihu věnuji těm, bez nichž by nevznikla a nespatřila světlo světa:

mému synovi Josefovi

mojí mamince

Václavu Hradeckému

Evě Kaiserové

Janě Toužilové a Franku Hellovi

a Jeho císařské Milosti Karlovi IV.,

kvůli tomu, co činil a jak to činil,

a také jako díky za mnoho krásných chvil,

trávených v jeho pomyslné společnosti a v jeho stopách.

Obsah

Předmluva autorova

Předmluva přítelova

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola jednadvacátá

O autorovi

Předmluva autorova

Jak jsem již napsal v první knize tohoto vyprávění, část mých předků, vzdálených již tolik století, byla ve službách našeho největšího panovníka, císaře Karla IV. Nezastávali nejvyšší úřady, nicméně měli velmi dobré postavení. Kolem císaře bylo práce vždy dost. Císařský dvůr dával živobytí dost možná i některým z vašich předků.

Jsme poměrně rozvětvená rodina, příliš se však nestýkáme, a tak mne udivilo, když se mi nedlouho po vydání druhé knihy ozval můj bratranec z druhého kolene. Už mnoho let jsem ho neviděl, a přiznám se, že mi to příliš nevadilo, ostatně stejně tak ani jemu.

Naše setkání však vyžadovala situace. Jejich rodina měla ve svých řadách kohosi, kdo byl po určitou dobu v denním kontaktu s císařem a dokonce měl tu čest (byl mimo jiné i lékař) spolupracovat s Karlovým dvorním lékařem na léčení jeho neduhů.

Mnohé zápisy císařovy i Lombardovy jsou shodné, a tak v našem vydání uvádíme pouze ty, které přinášejí jiný pohled na události, které císař popisuje. Pokud oba popisují stejnou událost, vybíráme z obou verzí podle obsažnosti a přesnosti.

J. B. P.

Předmluva přítelova

Jsem Jan Filip Cetenský z Cetna, řečený Lombard. Kterak jsem se ocitl ve službách nedávno zvěčnělého velkého a mocného císaře Karla, je napsáno na následujících stránkách.

Císař mi posléze dopřál takové důvěry, že mi svěřil podat zprávu o všem, co se dělo za doby jeho panování. Dílem pro věčnou paměť jeho statečných a prospěšných kroků, které, věřím, na věčné časy pozvedly jak království, tak i říši, zejména však pro poučení jeho syna, českého krále Václava. Já i můj syn Jindřich Kryštof, jsme vždy byli a jsme příznivci a stoupenci jak jednoho, tak i druhého.

Protože moudrý muž se vždy učí z chyb i podařeného, kteréžto obojí uzřel u přátel i nepřátel, rozhodl císař, aby jmenované bylo zachyceno.

Šťastnou náhodou jsem císaři jednoho dne zkřížil cestu, a jemu i mně se zalíbilo ve vzájemné občasné společnosti.

A díky tomu jsem mnohé viděl, mnohé slyšel. Díky tomu vím, že i velký, slavný a mocný císař je pohříchu také pouze člověkem, mnohdy váhavým a nerozhodným, tápajícím a hledajícím. Což však ve výsledku nijak neumenšuje jeho velikost.

Mé zápisky, na prosbu císařovu, zůstanou ukryté v držení našeho rodu, dokud nenastane vhodná chvíle, aby slavně spatřily světlo světa.

Lombard

Kapitola první

Všude kolem, kam až mé oči dohlédly, hořely velké ohně, nestvůrně velké žhnoucí hromady všeho možného. Světlo z nich mi oslňovalo oči a zdánlivě tak činilo tmu kolem ještě větší.

Šel jsem skoro až tápavě, zamířil jsem od paláce přes náměstí, úzkou ulicí až na další náměstí, kde, jak jsem v mihotavé záři plamenů viděl, byli shromážděni lidé. Nebyla to právě cesta, která by se mi jevila jako příjemná - cestou jsem často klopýtl o pohozenou zbraň, či nehybně ležící lidské tělo. Připadal jsem si jako v jednom z oněch hrozných snů, kdy, opojeni spánkem, klopýtáme přes přeludy šťastně k probuzení.

Avšak procitnutí mi nebylo v onom okamžiku dopřáno, poněvadž jsem byl plně při smyslech. Opodál jsem zahlédl skupinku v plné zbroji. Někteří třímali meče, jiným nad hlavami vykukovaly píky a halapartny. A zcela stranou jsem zahlédl několik střelců z kuše. Jeden z nich mne patrně zahlédl, poněvadž se počal otáčet a pozvedl svou zbraň. Nato se otočili i všichni ostatní. Nechtěl jsem, aby mysleli, že jsem zvěd a poslali mi několik šipek z kuší darem. A proto jsem na ně italsky zavolal:

„Nestřílejte, bratři, jsem přítel!“

Ani se nepohnuli, pouze se mi na oplátku ozval mužský hlas, plný sebedůvěry, uvyklý velet.

„Stůj a řekni nám, co tu pohledáváš!“

Rozhodl jsem se vsadit vše na jednu kartu. Rozpřáhl jsem ruce a zvolal:

„Jsem císař Karel. Přišel jsem vás ujistit o své přízni a dobrých úmyslech. Proč jste nás obklíčili?“

„Vymýšlíš si, cožpak by císař ohrozil svou bezpečnost a přišel neozbrojený sem mezi nás na ulici?“

„A přece jsem to já.“

„A cožpak by mluvil italsky jako ty?“

„Není to snad důkaz mých dobrých úmyslů s Itálií? Zavolejte tedy někoho, kdo mne zná... kdo mne viděl u Salimbeniů...“

Muži se chvíli radili a poté jeden z nich kamsi odchvátal. Vzápětí se vrátil, a s ním ještě jeden. Přistoupili blíže a já v nově příchozím poznal jednoho z vážených sienských měšťanů. I on mne zjevně poznal a překvapeně vydechl: „Milosti, ty?“

„Ano, já. Přišel jsem, abych zabránil zbytečnému krveprolití, boji mezi bratry a spojenci.“

Jeden z jeho společníků se na mne osopil:

„Lžeš, nejste ani bratři, ani spojenci.“

Ostatní ho tišili. Opět jsem se ujal slova. Rozhlédl jsem se po přítomných a ukázal na sebe.

„Že nejsem? Proč bych nerozbil ležení za městem a nepřišel jako nepřítel? Proč bych se vydával všanc útoku v paláci Salimbeniů, kdybych měl v duši jen malou jiskru nedůvěry?“

„To je pravda.“ Někteří přitakali. Jiní však namítali.

„Ubytoval ses u našich protivníků! Cožpak to neukazuje nejlépe, na čí straně stojíš?“

„Cožpak mi někdo z vás nabídl přístřeší? Když mne zvali, nebyly tu ještě žádné boje. Nebylo na čí stranu se stavět.“

„A nyní tedy, na čí straně se nacházíš?“

To byla nebezpečná otázka.

„Nechci, aby byl boj, nechci, aby nevinní umírali. Tedy na straně rozumu a míru.“

„Krásně hovoříš, pane, avšak naši nepřátelé příliš neprojevili ani jedno, ani druhé.“

„Dali jste jim příležitost? Nechte mne s nimi promluvit a slibuji vám, že se vše v dobré obrátí.“

„Jak to, že tak dobře mluvíš italsky?“

„Není to snad důkaz mých dobrých úmyslů a lásky k Itálii, k jejímu lidu? Stálo by nepříteli za to hovořit vaší krásnou řečí? Nikoliv, hovořil by mečem!“

Ještě chvíli jsme mluvili a poté se odkudsi vynořil velitel všech těchto mužů. Znal jsem ho, poněvadž se často u Salimbeniů ukazoval. Okamžitě, jak mne spatřil, věděl, kdo jsem. Bezmála přiběhl velkými kroky k nám, rozpřáhl náruč a zvolal:

„Milosti, odpusť svým služebníkům jejich hloupost a nedůvěru. Víno sem!“

Kde se vzaly, náhle tu byly poháry s vínem. A my si připili na bratrství. Nenávist a zášť byly pojednou tu tam. Tak to již v Itálii bývá. Jednu chvíli jde člověku o život, druhou si připíjí s tím, kdo ho ohrožoval, na bratrství.

Se sliby přátelství a úhrady škod, které jsme utrpěli, jsem se vrátil do paláce, kde jsme s Alžbětou a ostatními bydleli.

Podivné zakončení korunovační cesty, napadlo mne. A ještě více jsem musel zakroutit hlavou nad podivnou shodou - nestalo se mi totéž při mé první římské cestě před více než deseti lety?

Když jsem se šťastně vrátil do paláce, kde jsme přebývali, nezraněn a unaven, dostalo se mi bouřlivého přivítání. Kupodivu, moje žena Alžběta se tvářila nadmíru spokojeně. Byl jsem příjemně překvapený, jak vkusně spojila své vítání s důstojností císařovny, půvabem ženy a vkusem milenky.

Poté, co jsme tedy s Alžbětou ukončili náš pobyt u dvora papežova a přesunuli se do města Sieny, netušili jsme, že upadneme do osidel válečné hydry. Ve městě se jednoho dne, ještě před naším příjezdem, rozhořely boje mezi dvěma skupinami, z nichž obě měly dojem, že městu bude nejlépe pod jejich vládou. Protože se rozšířila zpráva, že císař táhne s vojskem, rozhodli se mne požádat vůdci jedné ze skupin, abych zasáhl do bojů. Protože uvedli argumenty, které na mne učinily příznivý dojem, souhlasil jsem s tím, že se pokusím zastavit boj a učinit ve městě pořádek. Doufal jsem, že počet ozbrojenců a pánů ve zbroji postačí. Naléhal jsem na vůdce měšťanů, aby se střetnutí přesunula z ulic města, kde moji těžkooděnci nemohli dosti dobře bojovat, na příhodné pláně v okolí Sieny. Měšťané však nesouhlasili a podezřívali mne ze zaječích úmyslů. To jsem si bezesporu nemohl nechat líbit - jednou jsem jim slíbil pomoc, museli jsme tedy zasáhnout i ve městě.

Ovšem, jak už to v Itálii bývá, ve městě nastal zmatek, válčily tu vlastně tři strany - dva mocní protivníci - strana devíti a dvanácti a zástupci lidu - popolo minuto. Tak tedy nakonec bojoval snad každý s každým. Moji těžkooděnci a jejich zbrojnošové utrpěli dosti těžkou porážku, poslal jsem je poslední otevřenou branou k našemu spojenci v sousedním městě a sám jsem se vrátil do paláce Salimbeniů, ke své rodině, kterou jsem takto nechtěně vystavil nebezpečí.

Jenže během noci přitáhly houfy ozbrojených lidí, dílem zbrojnošů, dílem lůzy, a naprosto neprodyšně obklíčily palác i přilehlé ulice.

A tak jsme byli chyceni v pasti. Každým okamžikem se mohli obléhatelé pokusit dobýt palác. V mžiku by létaly šípy a hořící pochodně. A tomu jsem musel zabránit. Nemělo smyslu otálet, situace se mohla vbrzku stát ještě horší. Poté už nebude cesty zpět. Lid, který cítí kouř a pach krve, se stává šelmou.

„Půjdu si s nimi promluvit.“

Alžběta sebou trhla.

„To ne, půjdu s tebou.“

Překvapeně jsem se na ní zahleděl.

„To nepřichází v úvahu. Proč dávat v nebezpečí dva životy, když postačí jeden?“

A zbytek jsem již vypsal. Nebyl konec našeho dobrodružství, jak by se bylo na počátku mohlo zdát. Můj proslov, míněný zcela upřímně, na ně zapůsobil. Dokonce tak, že lidový hejtman opravdu nakázal nahradit císaři a jeho doprovodu veškerou škodu.

Když jsme večer ulehli, přitiskla se ke mně a hladila mne po vlasech. Pak se mi zadívala zpříma do očí a bez zaváhání se zeptala:

„Měls o mne strach?“

„ Ano, velký.“

„Větší, nežli o sebe?“

Zavrtěl jsem hlavou a lehce se usmál. Pak jsem vzal její ruku do své a jemně ji políbil.

„Nikdy jsem se o sebe neobával, neznám ten pocit. měl jsem velké obavy o svou krásnou ženu.“

Spokojeně zaklonila hlavu a chvíli mlčky ležela. Pak zlehka vymanila svou ruku z mé a trochu se nadzvedla, aby na mne mohla lépe hledět.

„Kdysi jsi mi vyprávěl.“

„Ano?“

„Jak jste byli s Annou... také tady v Itálii...“

Asi jsem se pohnul příliš prudce, protože mi položila ruku na rameno a klidným hlasem pokračovala.

„. jak vás spory druhých bezmála stály život. byli jste na tom... stejně jako my dva.“

„Nu a?“

„Nezdá se ti, jako by to bylo znamení?“

„Jaké?“

Nechtěl jsem si dosadit nesprávnou myšlenku, i když jsem tušil.

„Znamení, že my dvě jsme čímsi spřízněné. Já a Anna.“ Co jsem na to měl říci? Ano, měl jsem podobný pocit. Alžběta si zachovala stejnou důstojnost, jako kdysi Anna.

Protože nás půda v Sieně bezmála doslovně pálila do nohou, rozhodli jsme se opustit její nehostinné prostředí a přesídlili jsme do Luccy. Cesta probíhala poklidně, jeli jsme s císařovnou a malým zbrojným oddílem napřed a zbytek průvodu jel kdesi daleko za námi. Cesta nám ubíhala v družném hovoru a náhle jsme v dálce viděli v údolí mezi velebnými vrchy hradby velkého města. Lucca.

U brány nás uvítali zástupci města a na důkaz podrobení Luccy císařskému majestátu kráčeli před námi pěšky. Vytrubování a volání slávy nebralo konce. Mnozí si jistě pamatovali, jak dobře se jim vedlo za vlády krále Jana a Karla z rodu Lucemburků.

Když jsem projel hlavní branou onoho města, jako bych se vracel o mnoho let proti proudu času, jako bych znovu cítil vůni mládí a bezstarostnosti. Lucca! Tady jsem poprvé zakusil vladaření a ověřil si své schopnosti, napravoval, co otec pokazil, a dával dohromady, co pokazili i jiní.

Představení města rozhodli, že nás ubytují v paláci messera Pietra Sgambattiho. Byl to pohodlný a prostorný dům. Měl dvě patra a překrásnou zahradu, jakou jsem snad ještě nikdy neviděl. Ani můj osobní lékárník Angelo, který pochází odněkud z těchto končin Itálie, nemá v Praze takovou.

Růžové keře, stromy, záhony plné mně neznámých, avšak půvabných květin, šumění vody, která zde v přirozeném spádu stékala z malé kašny v rohu zahrady. Na zdech, které zahradu obklopovaly, byly dřevěné konstrukce, vkusně barevně vymalované a vesele vyhlížející, ověšené větvemi.

Taková zahrada láká znaveného poutníka, aby spočinul v jejím klíně a přemýšlel o věčnosti.

Druhého dne, když jsme si již odpočali po cestě a seznámili se s palácem a jeho obyvateli, vyrazili jsme nenápadně ustrojeni do města - a pak jsem chtěl své ženě ukázat něco, co jsem vytvořil před drahnou dobou, ještě jako mladý muž.

Projížděli jsme ulicemi, které jsem důvěrně znal, malými uličkami, malými náměstími, kde měli trhovci své zboží a vesele je vzletnými slovy vychvalovali. Ulice byly plné lidí, kteří se bez velkého spěchu pohybovali za svými cíli. Festina lente, spěchej pomalu, to Italové vždy uměli na výbornou. Projeli jsme přes kruhové náměstí a zabočili do užších uliček. I po takovém čase jsem kupodivu přesně věděl, jaká ulička bude následovat, kam vyjedeme a kterým směrem jedeme.

Jak dlouhou řadu let jsem nebyl v tomto městě? Nebyl jsem v tu chvíli schopen to spočítat. A pak jsem si vzpomněl. Otec mne sem přece vyslal po mém pobytu v Lucembursku. Dodnes vidím starostlivý pohled mého strýce Balduina, když jsem opouštěl město. „Budu rád, když se v pořádku vrátíš, milý synovče...“ dodnes, jako bych slyšel jeho vlídná a neklidná slova. Vrátil jsem se, i když mnoho nechybělo a jeho obavy by se naplnily.

Avšak, vrátil jsem se. A mezitím jsem učinil mnoho skutků, dobrých, i těch, které byly nutné, avšak na které nejsem pyšný. Ani těch není vládce někdy ušetřen.

Na večerní slavnostní hostinu na naši počest se sešlo mnoho urozených pánů, i mnoho důležitých prelátů, poslaných Svatým otcem. Alžběta se omluvila pro únavu a já měl možnost více se věnovat svému okolí. Dobře jsem se bavil a stejně dobře i cítil. Mám rád Itálii od své první zkušenosti s touto krásnou zemí. Mám rád i většinu jejích obyvatel, horkokrevných, avšak upřímných, samozřejmě až na výjimky. Mám rád její stavby, chrámy, paláce, zahrady, mnohému jsem se od nich přiučil a nechal přiučit i své architekty. Je s podivem, že právě v Itálii najde zvídavý člověk takovou různorodost, ale současně lehkost a půvab.

Naše tlusté zdi a malá okna, kterých, když jsem se navrátil před mnohými lety do Čech, bylo nejvíce, jsou již většinou změněná na velká, světlo nesoucí okna s velkými skleněnými barevnými plochami, klenba je již i u nás jemná a elegantní, avšak mnohému se stále ještě můžeme od Italů učit.

Když jsem takto přemýšlel a přejížděl pohledem po stropě, skvostně malovaném antickými výjevy, seznal jsem náhle, že jsem bezděčně vstal a přecházel po sále a vzhlížel k jeho výzdobě. Nikdo si toho nevšiml, všichni byli již notně unaveni opakovanými přípitky na zdraví toho či onoho.

A tak jsem se na své toulce dostal až do vzdálenějšího rohu sálu, kde jsem zůstal opět stát. Náhle se za mnou ozvaly dva tiché kroky. Bleskem jsem se otočil, poněvadž při vší kráse a pohostinnosti bývá Itálie čas od času záludná. Za mnou stál neznámý člověk hubené opálené tváře s výrazným nosem, o něco menší než já.

„Tvá jednání s papežem neskončila zcela, jak sis přál.“

Ano, měl dobré zprávy, bezmála jsme se nepohodli. Nechtěl ani slyšet o jednání s rodinou Viscontiů a chtěl je potřít vojensky, nechtěl ani slyšet o mých nástupnických plánech pro Václava. A já na oplátku nechtěl ani slyšet o vojenské pomoci, bude-li jí potřeba. Ale raději jsem odpověděl opatrně.

„I kdyby to byla pravda, co na tom?“

„A což mít možnost Urbana si zavázat?“

„Jak?“

„Pomocí v nesnázích, velkou pomocí ve velkých nesnázích. pane, Viscontiové ti nabízejí tuto velkou příležitost.“ „A co za ni?“

„Podporu v pravý okamžik, nic více.“ „Budu o tom uvažovat.“

„Uvažuj, pane, avšak buď připraven v pravý čas zasáhnout, aby se tvá pomoc zalíbila papeži.“

„Dobrá, avšak jak poznat pravý čas?“

„Ať je tvé vojsko pohotově připravené, budeš je potřebovat. Znáš Peruggii?“

„Jistě, kdysi jsem tam byl .“

„V tomto městě zanedlouho vypukne odboj proti Urbanovi. On sám však nemá dosti sil na to, aby odboj potlačil. Co myslíš, na koho se poté obrátí? Více již ti nemusím říkat.“

Muž se hluboce poklonil a odešel kamsi do sálu. Využil jsem chvíle osamění a rychle přemýšlel. Vojska mám v Itálii dosti, bezpochyby víc, než má malé italské město. Avšak, kde bere jistotu, že nebudou poraženi dříve?

Není dobré být kdekoliv hostem a muset se takto rozhodovat. Nic nevíme o zdejších poměrech ani zvycích a jsme odkázáni na hlas druhých, mnohdy stejně nevědomých, pouze se vědomě tvářících. Pro mne z toho plynulo jedno velmi podstatné zjištění:

Pokud má Visconti takové zprávy z celé Itálie, pak je dozajista nemožné porazit jej vojensky, tak, jak jsem již Urbanovi říkal.

Montecarlo - pevnost, kterou jsem jako bezvousý mladý muž založil a postavil před bezmála čtyřmi desítkami let. Můj Bože, jak ten čas letí. to jsem byl ještě nezkušený a mou ženou mi byla Blanka... Násilím jsem přemohl dojetí. Asi stárnu, napadlo mne, dojímám se vzpomínkami.

Raději jsem si začal vybavovat méně jímavé vzpomínky. Například, jak se mi podařilo z místních vymámit peníze na stavbu pevnosti. Bylo to podobně jako v Praze, stačilo správným lidem v Lucce říci správné věty. Poděsil jsem je představou, co by se stalo, kdyby na ně zaútočili jejich odvěcí nepřátelé, Pisánci, tedy obyvatelé Pisy. Pisa byla po mnoho let jejich noční můrou. A ejhle! Jakmile jsem toto vyslovil, do několika dnů se sešly potřebné zlaťáky a pevnost byla postavena neuvěřitelně rychle. A Lucca měla od té doby pokoj.

Když jsme vjeli s Alžbětou do pevnosti, ovanuly mne dávné vzpomínky. Vím, milý synu, že si jistě říkáš, jak tvůj otec snadno podléhá dojetí nad starými zážitky. Avšak až budeš tak dlouho na světě, až budeš panovat nad jinými takovou řadu let jako já, seznáš, kolik osamění a kolik nedobrého musí vytrpět panovník. A pak teprve oceníš doby, kdy vše bylo jinak. Alespoň ve vzpomínkách.

Alžběta s úctou obhlížela mohutné nedobytné zdivo pevnosti, které jsem dal své jméno. Poprvé před tolika lety. 1333! Kolik podobných jsem od té doby kázal postavit.

Vrátili jsme se do paláce a oddali se odpočinku. Podivné, dříve jsem jej nepotřeboval.

Co mne velmi rmoutilo, pergamenu to mohu přiznat bez zardění, byly bolesti, které na mne nyní byly seslány za to, že jsem nikdy nešetřil své tělo. Ruce, klouby, nohy, otekly mi a bolely. Nezdravé toskánské povětří mi zjevně nečinilo dobře. Můj lékař, pan Havel, mi doporučil koupele, masáže a zábaly. Ty by jistě napomohly mému pozdravení, ale císař si nemůže dovolit na nemoc ani pomyslet, natož být nemocný, pokud je to jenom trochu možné.

Jednoho večera si můj hostitel povšiml, že císař se s obtížemi zvedá z křesla, netuše, že jej kdosi vidí, a ještě obtížněji klade své kroky na dlažbu. S bodrostí, kterou lze prominout pouze v těchto krajích, se mne přímo otázal na původ mých obtíží. A protože jsem neměl pocit, že by se ptal z nenasytné zvědavosti, anebo přímo škodolibosti, svěřil jsem se mu. Chvilku si mnul dlouhou bradu a pak mi s radostí v oku sdělil, že má možná lék na mé neduhy.

Ani moje žena není a nebyla hloupá, všimla si dobře, že se mnou cosi není v pořádku. Když se dozvěděla příčinu mých nesnází, promluvila si s domácí paní, s níž se velmi spřátelila. A ta si pak porozprávěla s naším hostitelem a hle: za několik dnů se ukázal výsledek.

Ten den byl na naši počest uspořádán velký turnaj, kterého jsem se jako divák musel, ač nerad, také zúčastnit. Byl jsem zklamaný tím, jak se dnes bojuje. Meče jsou kratší a lehčí, bijáky a sekery také. A jejich umění šermířské? Ještě dnes bych je porazil.

Byl jsem rozmrzelý a znuděný. Náladu mi zlepšilo až pozvání messera Pietra. Prý mi malý výlet za určitým cílem zlepší náladu a odstraní bolesti. Tajnůstkář. Tak tedy uvidíme.

Kapitola druhá

Na pozvání hostitele jsme se následujícího dne vypravili na velkou vyjížďku do místa, které se nazývá Bagno. Nebylo to právě blízko, deset, patnáct mil, avšak nijak to nevadilo - po dlouhé době jsme si mohli dovolit přepych poklidného života. Císařovna a má dcera Kateřina zůstaly v Lucce, já, messer Pietro a pan Bušek jsme se s malým doprovodem vydali na cestu.

Vyrazili jsme z Luccy směrem na severovýchod, cesta neustále stoupala do hor. Cesta ubíhala v družném hovoru s našimi hostiteli a asi po dvou nebo třech hodinách cesty jsme šťastně dospěli do vesnice, zvané Bagno, či snad Bagno di Lucca. Rozkládala se v malém údolí mezi úctyhodnými vrchy, malebná a kupodivu plná pohybu. Bylo tu více lidí, než by kdokoliv mohl očekávat a hostince, které skýtaly dobrou možnost odpočinku a patrně i ubytování.

„Jezdí sem lidé ze širokého okolí, Milosti,“ řekl mi polohlasem náš hostitel. „I ty zde jistě najdeš lék pro svou potřebu.“

Ale to už se nás ujali místní lidé a dovedli nás k místu, kde se nacházela horká lázeň. Bohem vytvořená velká nádrž byla plná vody, a to tak horké, že z ní stoupala pára, která zapáchala. Vypadalo to dosti hrozivě, tak hrozivě, že i pan Bušek, který leccos viděl a zažil, o krok ucouvl a obrátil se na mne s výrazem hrůzy v očích.

„Nechceš se snad, pane, v něčem takovém smočit?“

Messer Pietro se přátelsky zasmál.

„A Jeho Milost císařská nebude jediná.“

Obrátil jsem se na pana Buška.

„Nevzpomínáš si na lázně v Saturnii? Na oblaka sirného dýmu? Na naše obavy při prvním koupání?“

Bušek poněkud nejistě zakýval hlavou. Pietro se zasmál.

„Ano, Saturnia je také krásná a koupel v tamním prameni již mnoha lidem navrátila zdraví, avšak troufám si tvrdit, že naše prameny Saturnii předčí. I Dante to tvrdil.“

Překvapeně jsem pohlédl na Pietra.

„Dante?“

„Ano, Milosti. Mají tu v dobré paměti, že na útěku před nepřáteli jeho ducha a jejich poslanými vrahy zabloudil sem k nám do lesů... a naše prameny a krajina kolem něj mu vnikla nápad, jak má vypadat vstup do hlubin pekelných.“

„Je to mnoho let, co jsem Commedii četl, její Peklo, má to být tedy zde?“

„Jako všichni velcí umělci viděl Dante jiné věci, než vidí obyčejní smrtelníci... ale i on vzal zavděk koupelemi.“ Musel jsem se usmát. „Avšak příliš se vám neodvděčil.“ Pietro zavrtěl bezstarostně hlavou.

„Byl bys udivený, Milosti, mnoho lidí sem přijede, aby se přesvědčili o neobyčejnosti tohoto místa, aniž by se příliš obávali plamenů pekelných.“

Poblíž nádrže byla budova, kde bylo možné odložit svrchní šat. Učinil jsem tak a rozhlížel se, co dál.

Náhle ke mně přistoupil postarší muž a zkoumavě mne přejel pohledem. Pak se uklonil a ukázal směrem k místu, kde jsem zahlédl několik koupajících se. Následoval jsem jeho pokynu, přišel k nádrži a chtěl se smočit v její vodě. Sirný zápach byl silný, avšak nikoliv nepříjemný. S úmyslem vstoupit do vody jsem učinil krok vpřed, avšak dýchlo na mne takové horko, až jsem musel vzápětí couvnout, tak jsem se obával opaření. Muž zavrtěl hlavou.

„Neobávej se, pane, je to pouhé zdání, voda je horká, avšak neopaří tě.“

S opatrností jsem ho poslechl a položil se do vody. Bylo to nadmíru příjemné. Nemám zdání, jak dlouho jsem byl v oné lázni. Vím toliko, že s každým okamžikem jako by ze mne spadávala únava, uvolňovaly se ruce i nohy, ustupovaly bolesti a rozjasňovala se má hlava. A náhle ani zápach, ani horkost, ani dým pekelný nevadily. Bylo to příjemné. Poté, co jsem přistihl při tom, že jsem začal klímat, jsem raději přivolal onoho muže a požádal jej, aby mi pomohl z vody. Dostal jsem jakousi velkou, tenkou přikrývku, do níž jsem se zahalil. Teď, když jsem byl příjemně unavený koupelemi, se mi svět jevil jako krásná, rozkvetlá zahrada. Dohodli jsme se, že opět za dva dny je navštívím. Škoda že jsem si lázně nemohl vzít s sebou do Luccy a užívat rozkoše v jejich lůnu neustále.

Když jsme se navraceli do Luccy, přemýšlel jsem, jak bych jen uvítal podobné horké prameny u nás v Čechách. Nikdy jsem tam však o žádných neslyšel.

Nemohu říci, že v lázni vymizely všechny obtíže, kterými jsem trpěl, avšak bylo mi o mnoho lépe. Měl jsem dojem, že jsem Alžbětu i Kateřinu našel na stejném místě, jako když jsem odjížděl. Užívaly si zahrady a sdělovaly si ženská tajemství. Vyprávěl jsem Alžbětě o své zkušenosti. A zdálo se, že horké lázně působily příznivě nejenom na mé bolavé klouby, stižené dnou, ale i na mou mysl.

Druhého dne byla neděle, a tak jsme se chtěli zúčastnit mše v nejbližším chrámu. Mohli jsme zůstat v paláci, kde se rovněž nacházela kaple, avšak dali jsme přednost veřejnému svatostánku. Jinak by se mohlo zdát, že máme strach. Náš hostitel zvolil chrám San Frediano. Nebyl daleko a ranní vzduch byl svěží. Rozhodli jsme se dojít do chrámu pěšky. Lucca je opravdu překrásné město a každý, i ten, kdo tu již byl, váhá, kam pohledět dříve.

Pietrovi služebníci a moji lidé nám razili cestu mezi lidmi. Opravdu to bylo pouze několik málo kroků, a než jsme se nadáli, byli jsme u chrámu. Alžběta, která šla vedle mne, a zavěšená do mne, se pojednou zastavila a ukázala kamsi volnou rukou.

„Podívej... není to krása?“

Vzhlédl jsem naznačeným směrem a uviděl jakousi kamennou stěnu. Nebyla daleko od nás. Zdálo se mi, jako by se leskla, plná postav, které snad nebyly dílem lidským, ale Božím. Vypadaly, jako by byly v pohybu a hořely studeným ohněm. Výjev byl zjevně z Písma a představoval Kristovo nanebevstoupení. Nikdy jsem ani nezahlédl nic podobného. Otočil jsem se na našeho průvodce a ukázal rukou.

„Co je to?“

„Milosti, jeden z našich mistrů to učinil už před dobrou stovkou let.“

„Jak to, že jsem si toho nevšiml už dříve?“ „Tvoje Milost patrně viděla náš chrám v době, kdy se průčelí opravovalo.“

„Jak tomu říkáte?“

Průvodce bez zaváhání odvětil:

„Mosaica.“

Alžběta se zastavila a očima hltala krásu mozaiky. Pak se toužebně otočila na mne.

„Chtěla bych ji mít v Praze také.“

Hm, o tom není sporu, řekl jsem si v duchu, jen aby chtěli prozradit, jak se takové dílo přivede na svět. Někdy jsou takoví lidé skoupí, pokud se mají připravit o jedinečnost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Karel IV. - Císař a synové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.