Sissel Værøyvik

RÁCHELINA KNIHA

Originální název: Rakels bok

Vydáno u Gyldendal Norsk Forlag AS, Oslo 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Gyldendal Norsk Forlag AS 2014

All rights reserved.

Title of the original edition: Rakels bok

Translation © Alice Týnská 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7092-7

Pro Vilde, Tuvu a Vårin –

Mějte stále před očima své sny

Walking, I am listening to a deeper way. Suddenly all my ancestors are behind me.

Be still, they say. Watch and listen. You are the result of the love of thousands.*

Linda Hoganová (*1947), americká spisovatelka

*Kráčím a bedlivě naslouchám. Najednou mám všechny svoje předky za sebou.

Zastav se, nabádají mě. Dívej se a poslouchej. Z lásky tisíců lidí před tebou ses zrodila.

PROLOG

New York, únor 2009

Pomalu pohladila knihu, vyčkávala s jejím otevřením. Kůže byla tenká, hladká a svraštělá, poznamenaná používáním a stářím, stejně jako pokožka ruky, která přes ni přejela. Pach tabáku, prachu, vyčiněné kůže a teplého čaje stoupal vzhůru a zaplňoval její vědomí, směsice vůní vyvolávala vzpomínky nebo to bylo knihou samotnou, možná obojím.

Pomalu ji otevřela, prsty se jí chvěly a najednou působily tak nesmírně staře. Ne jako ty malé dychtivé dětské ručičky, které ji tolikrát otevřely v jiném čase, v jiném životě.

Uvnitř bylo něco napsané. V pravém horním rohu na první, prázdné, stránce bylo vybledlými tahy pera vepsané jméno, které tam bylo už tenkrát, nikoliv jeho, ale asi jeho otce nebo někoho z předků:

Eli Rosenbaum

Otočila stránku a z knihy vypadl složený list papíru. Opatrně ho rozevřela, jako kdyby to bylo něco křehkého, co by se mohlo rozpadnout na malé kousky a zmizet jí mezi prsty, třebaže mezi těmito stránkami ležel vložený po celou generaci, v této knize, kterou nikdo neotevřel téměř sedmdesát let.

Ráchel Tellerová

Milá malá Ráchel,

doufám a věřím, že až nadejde čas, tato kniha i ty ostatní v balíčku si k tobě najdou cestu, ať už to bude kdekoliv nebo kdykoliv. Opatruj minulost, příběh o tobě, příběh o nás, v dobrém i zlém. Vyprávěj ho. Nechť ti, kteří přijdou po nás, ho mohou sdílet. Nezapomeň ho, ani ho neskrývej.

Jsem si jistý, že se svým životem dobře naložíš. Jsi má naděje. Dávej na sebe pozor i na lidi kolem sebe.

Tvůj přítel,

Yusef Rosenbaum

Yusef Rosenbaum. Tak se jmenoval. Ani nevěděla, jestli někdy znala jeho skutečné jméno. Představila si ho – s brýlemi na nose, možná byl při psaní vážný, možná měl v těch dobromyslných očích jiskru. Ale jí se třásly ruce a oči měla zalité slzami, stejně jako ten den, kdy seděla v jeho obývacím pokoji poprvé.

Jsem si jistý, že se svým životem dobře naložíš. Jsi má naděje. Dávej na sebe pozor i na lidi kolem sebe.

Jak se svým životem naložila? Jak dávala pozor na lidi kolem sebe? Copak je všechny neztratila, jednoho po druhém?

KAPITOLA 1

Bergen, podzim 2009

Hlas přicházel odněkud z daleka. Nejprve hovořil norsky, potom anglicky, že jsme zahájili klesání na letiště v Bergenu. Slova pomalu pronikala do mé mysli a vzbudila mě z mého neklidného podřimování. Myšlenky a výjevy se vlnily mým vědomím, ustupovaly a vracely se s novou silou, stejným způsobem, jakým tě mohou v noci trýznit nepříjemné sny, kdy po probuzení jsi víc vyčerpaný, než jsi byl předtím, než jsi usnul. Zavrtěla jsem se na sedadle, tak jako nesčetněkrát za poslední hodiny na palubě dvou letadel v naději, že si najdu lepší polohu; zívla jsem a koukla se na hodinky mžourajícíma oteklýma očima. Ještě jsem si nepřenastavila hodinky. Stále jsem měla noc, ale v Norsku bylo dopoledne.

Denní světlo naplnilo kabinu. Hučení motoru bylo pravidelné a bzučivé, téměř uklidňující, mísící se se zvuky stolků, které byly zaklapovány, a sedátek, která byla posunována nazpět do vzpřímené polohy. Někdy je úleva, když se probudíš z protivného, zlého snu a víš, že to byl jen pouhý sen. Takhle to ale není, když jde o skutečnost, která tě dnem i nocí pronásleduje, protože je příliš bolestivá a tíživá, než aby se tě pustila s denním světlem. Když si uvědomíš, že život, o němž ses domníval, že jsi ho už dávno nechal za sebou, to, co jsi odsunul a udržoval v dostatečném odstupu v nově vytvořeném životě – v mém případě na jiném kontinentě – tě může kdykoliv dohnat, chytit tě a obrátit všechno vzhůru nohama.

V příletové hale to bzučelo, pravidelný bzukot, který neustále přerušoval monotónní hlas z reproduktorů. Občasné radostné zvolání narušilo tuto pravidelnost. Lidé, kteří se shledali po krátkých či dlouhých odloučeních. Tato typická atmosféra, která panuje na všech letištích po celém světě – dlouhá objetí a často uplakaná loučení v odletové hale, šťastná objetí na přivítanou v příletové hale. Stejně jako některá zkoumavá a formální stisknutí ruky, jak jsme si je já a advokát mých rodičů Jan Hermansen vyměnili.

Mnohým jsem nedokázala ohlásit svůj příjezd do rodného města. To asi aby všichni nevěděli, že se tam ukážu po tom, co se stalo. Mluvila jsem telefonicky se svou tetou, sestrou mého otce, kterou jsem vlastně nijak zvlášť dobře neznala, a s Hermansenem, kterého jsem si z dětství pamatovala jako blízkého známého mého otce. Žádný dobrý rodinný přítel – měli jsme nějaké? – ale jeho advokát, člověk zběhlý v obchodním světě, který byl stejně tak protřelý v životě společenském.

Stále se mi to jevilo jako něco vzdáleného, o čem člověk čte v novinách. Něco, co se mě ve skutečnosti netýkalo, ale v důsledku čeho jsem musela podniknout určité praktické kroky. Ačkoliv návaly nevolnosti, pocit viny a ty hrozivé noční můry mi připomínaly, že se mě to týká víc než dost. Tohle byly moje kořeny, které byly tak nemilosrdně přeťaty. Kořeny, které jsem si nechtěla připustit, protože jsem si myslela, že nejsou dostatečně silné. Protože se jim nedostalo potřebných živin, aby mohly zapustit. Mohla jsem je zapřít a pokusit se na ně zapomenout, ale tím, co se teď stalo, mě opět polapily a bylo jedno, jak moc byly prohnilé. A to mi uvnitř dělalo zle.

Zvedla jsem mírně bradu a upřela jsem pohled na Hermansena. Od té doby, co jsem ho viděla naposledy, zestárl, ale vždyť to taky bylo už mnoho let. Jeho tmavé vlasy zešedivěly a prořídly. Byl širší, a dokonce menší, než jsem si ho pamatovala. Tvář měl zarputilou a utrápenou, jako kdyby to pro něj bylo stejně osobní, jak by mělo být pro mě.

„Slečno Sandová, jsem tak zdrcený. Neskutečně mě to bolí. Musela to pro vás být velice nepříjemná cesta.“

Vás?

„Ella. Pro Vás samozřejmě Ella.“

„Ello. Byla jsi přece jenom děvčátko, když jsem tě viděl naposledy. Jistě jsi unavená. Čeká na tebe někdo? Nebo chceš jet rovnou – domů?“ Odkašlal si.

„Zarezervovala jsem si pokoj v hotelu v centru,“ odpověděla jsem stručněji, než jsem zamýšlela.

„Pokoj v hotelu? Ano, chápu, že nechceš bydlet – doma, při pomyšlení na to, co se stalo. Vzpomínky a všechno to kolem…“ Zarmouceně zakroutil hlavou. „Nechceš bydlet u příbuzných? Sestra tvého otce…“

„Ano, s tetou jsem mluvila. Samozřejmě mi nabídla, že mohu bydlet u nich – taky se se mnou chtěla setkat na letišti. A dokonce i jedna moje dávná přítelkyně mi nabídla, abych bydlela u ní. Ale ráda bych teď byla o samotě, proto jsem ocenila, když jste mi nabídl, že mě vyzvednete. Myslím, že to chápou. Je toho hodně, co se musí zařídit, a myslím, že potřebuji nějaké místo, kam bych se zatím mohla uchýlit, nějaké útočiště. Jestli mi rozumíte.“ Nadechla jsem se.

„Samozřejmě. Bude se toho muset hodně zařídit, to jistě. Tvá teta už začala připravovat seznam, co je třeba udělat, a společně byste měly vymyslet, jak chcete všechno vybavit.“ Na chvíli se odmlčel. „Ano, není to vůbec jednoduché. A ještě ke všemu musí člověk vydržet určitý mediální humbuk. Když má tady ve městě jeden jméno… A pak jsou tady taky všechny ty praktické záležitosti, ale k těm se dostaneme později. Říkal jsem si, tedy pokud nejsi příliš unavená, že bys se mnou mohla zajít do mé kanceláře, mohli bysme si dát kávu a něco k jídlu. Pak bych tě zavezl, kam budeš chtít.“

Jak to všechno zvládnu? Možná jsem přece jen měla Peterovi dovolit, aby jel se mnou. Hned jsem to však opětovně zavrhla, váhavě jsem přikývla a nechala se odvést k parkovacímu domu a velkému autu. Mercedesu, myslím. Přála jsem si, aby se o všechno postaral někdo jiný, aby to už bylo za mnou, abych zase mohla co nejrychleji opustit tohle město a tuhle zemi. Abych se mohla vrátit zpět ke svému vlastnímu životu. Zpátky k Peterovi? Ach, nevěděla jsem, už jsem nic nevěděla. Opřela jsem se do sedadla spolujezdce, cítila jsem, že jsem unavená až do morku kostí. Měla jsem ho požádat, aby mě odvezl rovnou do hotelu. Chápal snad, že tohle teď nevydržím?

Místo toho jsem nechala ten vzdálený hlas nadále mumlat, neposlouchala jsem. Jen jsem sledovala krajinu, která ubíhala kolem. Flyplassveien, pak Nesttun, o něco širší než dřív, ale stále s těmi stejnými políčky po pravé straně. Nějaké nové moderní komerční budovy vlevo. Byl mokrý podzim, přesto však občas vysvitlo slunce. Přišlo mi, že ho do sebe můžu nasát, přestože jsem seděla zavřená v autě. S povzdechem jsem zavřela oči, na chviličku jsem se schovala před okolním světem.

„Teď už jen zaparkuju a půjdeme nahoru do mé pracovny.“

Ani čtvrť Nesttun se svým malým centrem, která se nacházela deset kilometrů jižně od města, nebyla stejná. Pěší zóna a nové obchody. Všudypřítomné práce na silnici, které postupovaly směrem dolů k obytné čtvrti Hop.

„To je městská železnice.“ Povzdechl si, jako kdyby si vzpomněl na něco nepříjemného, ale zdržel se toho, aby to dál komentoval, když jsem neodpověděla. Místo toho mě zavedl nahoru do své stylové, noblesní pracovny ve druhém patře, již střežila zdvořilá, usměvavá paní za recepčním pultem.

Tentokrát jsem se zabořila do červené sedací soupravy v jeho pracovně. Prohlížela jsem si umění na stěnách; připomínala mi pracovnu mého otce.

Jakým autem jeli? Tím černým mercedesem? Matčinou malou stříbřitě šedou audi? Nebo už ty vozy neměli? Ani to jsem nevěděla. Tak triviální, ale přesto najednou tak důležité.

Zdřímla si, zatímco on zíral mlčky před sebe? Dupl trochu razantněji na pedál s plynem ve skličující frustraci? Sledovala s nezájmem krajinu – odvrácená od něj? Bok po boku, v tichosti, aniž by o něčem mluvili. Pohádali se? Udělal v afektu nějaký nechtěný manévr? Došlo mi, že na to pravděpodobně nikdy nedostanu odpověď. Ani Hermansen to nemohl vědět.

Paní na recepci, oblečená do pěkného modrého kostýmku a stále stejně usměvavá, nám nalila kávu do šálků, které už tam byly připravené, a naservírovala namazané housky. S mým příchodem se očividně počítalo. Hermansen vzal ze stolu papíry. Nasadil si brýle a posadil se, odkašlal si a znovu si povzdychl, soustředěný nad papíry. Pak začal přímočařeji, než jsem čekala, zaujal profesionálnější roli, jakmile se ocitl na své půdě.

„Musel to pro tebe být hrozný šok. Jak je to dlouho, co jsi je viděla naposledy? Zajisté uběhla spousta let, kdy jsi byla naposledy doma?“

Podívala jsem se na něho, překvapeně.

„No, chci tím říct, že co se týče vašeho soukromí – jako rodiny, neměl jsem o vás žádné bližší zprávy, ale věděl jsem, že mezi tebou a tvými rodiči došlo k jakémusi rozporu.“

Najednou vypadal, že se zase cítí nesvůj. „V každém případě, abys mi nerozuměla špatně, o tohle nejde. Měl jsem na mysli spíš ty praktické záležitosti – jestli jsi obeznámena s provozem firmy a takové věci. Disponuješ najednou značným jměním, které se bude dál spravovat, a nevím, jestli jste byli v nějakém kontaktu přes mail nebo telefon nebo jestli jste se někdy bavili o věcech, které souvisely s firmou. Tvůj otec nikdy nechtěl povědět nic o…“ Znovu si sundal brýle. „Je příliš brzy, abychom se bavili o tomhle, to chápu. Nabídni si jídlo, Ello. Chtěl jsem jen vědět – bavili jste se vůbec někdy o tom, že ji po něm v budoucnu převezmeš?“

Zvedla jsem šálek a opatrnými doušky jsem se napila teplé kávy. Chtěla jsem si svlažit hrdlo, měla jsem požádat o vodu.

„Ráda bych věděla,“ vyhrkla jsem náhle. „Co víte o tom, jak se to stalo.“

Tázavě se na mě podíval. „Ale dozvěděla ses…?“

„Ano – to, co jste říkal vy a moje teta. A to, co jsem si přečetla. Ale snad existuje víc informací?“

Přikývl, opět zalistoval v papírech. „Ano, samozřejmě existuje dokumentace od policie a nemocnice. Dostaneš všechny informace, které si přeješ. Myslel jsem si, že asi nebudeš mít sílu se tím teď zabývat. Ale když už na to přišla řeč, nejsou žádné nové informace nad rámec toho, co už víš. Spíš je víc faktů a podrobností. A jak už jsem ti říkal – není nic, co by nasvědčovalo nějakým indispozicím. Po fyzické stránce na tom byl tvůj otec dobře. V krvi se nenašly žádné stopy po alkoholu nebo jiných látkách. Nehoda se stala před obcí Evanger v jedné pozvolné levotočivé zatáčce. Rychlost byla zhruba 80 kilometrů v hodině. Musela to být chvilková nepozornost, která zapříčinila, že auto vjelo do protisměru. Tvoje matka,“ odkašlal si, jak měl očividně ve zvyku, když se necítil ve své kůži, „měla ruku položenou na jeho rameni. To by mohlo nasvědčovat tomu, že se ho pevně chytla, když zpozorovala, co se stalo. Možná se ho snažila přimět, aby auto srovnal.“

Takže nespala. Nesledovala krajinu, která plynula kolem. Viděla, co přijde. Možná křičela. Zvuky po sobě nezanechávají stopy, nedají se zdokumentovat a nelze na ně zpětně poukázat, když nejsou zvěčněné, když ti, kteří je vyloudili, a ti, kteří je slyšeli, jsou pryč. Možná se pohádali.

„Řidič náklaďáku utrpěl pouze lehká zranění, ale nemůže říct nic víc, než že auto vjelo v zatáčce do jeho jízdního pruhu. Seběhlo se to tak rychle, že si nestačil všimnout ničeho jiného. Prudce brzdil, ale bylo příliš pozdě.“

„A oni…?“

„Jak jsem říkal… Tvoje matka byla celou dobu v bezvědomí a zemřela krátce po převozu do nemocnice. Převážel ji vrtulník záchranné služby, ale to asi víš. Zranění byla příliš rozsáhlá. A tvůj otec zemřel na místě.“

Přisunul ke mně nějaký papír. Pohledem jsem klouzala po stránce dolů.

Automobil A, Audi A6, na místě nehody zanechal brzdné stopy po levém kole 3,5 metrů a po pravém kole 4,5 metrů. Vozidlo stálo předkem v levé straně přední části automobilu B, Scania R500. Celá přední část a části kabiny automobilu A byly slisované.

Rychle jsem četla dál, pociťovala jsem odpor při polykání těch suchých, klinických fakt, která po sobě následovala. Takovým způsobem jsem to dočetla. Nějaké auto, které jsem neznala, o kterém jsem nikdy neslyšela. Dva lidé, které jsem znala. Nebo ne? Dva lidé, které jsem dlouho neviděla, jak říkal Hermansen.

„A – Geilo? Nebylo tam nějaké firemní zasedání? Nejelo jich odtamtud ve stejný čas víc?“

Obědy ve čtvrti Paradis, tato „domácí“ setkání s blízkými obchodními partnery, kteří vyžadovali zvláštní péči. Skončili s nimi, konečně? Pamatovala jsem si, že otec míval firemní setkání v hotelu Solstrand v obci Os. Ale nikdy ne v Geilo. Ani jsme tam neměli chatu, jako mnozí jiní z okruhu známých mého otce. Nebyl žádný horal.

Hermansen zavrtěl hlavou. „Byli tam pouze tvoji rodiče. Trávili víkend v hotelu Dr. Holms.“

„Cože?“

Viděl můj údiv, a já jsem mlčela. Nechtěla jsem, aby pochopil, jak nepravděpodobně to zní. Ale asi o nich musel něco málo vědět? Nebo v tom, co praktikovali několik desítek let, byli natolik dobří – ta jejich bezchybná, úspěšná maska – že dokonce ani ti, kteří je znali nejlépe, ji neprokoukli?

„Nikdy nejezdívali na hory,“ dodala jsem. „Pokud vím.“

„No, nikdy jsem neměl pocit, že mají rádi hory,“ přitakal a najednou se trochu usmál. „Každopádně ne v zimním období. Ale lidé se mění, získávají nové návyky. Byli přece dospělí a mohli si postupně brát víc volna. A navíc to byl zrovna víkend, kdy bylo nádherné podzimní počasí.“

Nic víc jsem neříkala, zakamuflovala jsem svůj údiv do záchvatu kašle a soustředila jsem se na kávu a housku a zdánlivě i na papír před sebou. Podzimní víkend na horách. Proč? Možná by moje teta věděla, proč tam jeli, i když jsem moc nevěřila, že ji informovali o svých víkendových plánech.

„Třeba bude víc vědět tvá teta,“ řekl, jako kdyby mi četl myšlenky.

„Teta nebyla s rodiči tolik v kontaktu,“ namítla jsem, pohroužená ve svých vlastních myšlenkách. „Alespoň v minulosti,“ dodala jsem rychle.

Brzdné stopy. Brzdil.

„Asi bych měla zavolat tetě,“ vyhrkla jsem náhle. „Uběhly už skoro tři dny a já ani nevím, kdy…“ Znovu jsem pocítila, jak nepřekonatelně unavená jsem, v jakém jsem šoku, chaosu, k tomu poslední bezesné dny a časový rozdíl v těle.

Hermansen se na mě podíval.

„Navrhuji, abychom si prošli všechny praktické a ekonomické záležitosti později. Klidně to může chvíli počkat. Teď tě v první řadě zavezu do hotelu, aby ses mohla pár hodin prospat. Zavolám tvé tetě, aby se s tebou ještě dnes spojila. Je ještě brzy a tobě asi ráno ještě ani nezačalo.“

Přikývla jsem, s úlevou, že mohu odložit všechno to nepříjemné a nevyhnutelné, co s sebou tato cesta přinášela.

KAPITOLA 2

Pozvolna jsem procitala ze spánku. Nějakou chvíli mi trvalo, než jsem si vzpomněla, kde jsem: v hotelovém pokoji v centru města. V pokoji, který jsem si zarezervovala přes internet z mého domova v New Yorku, ještě než jsem odcestovala. Zachvátila mě chvilková panika, prudce jsem se zvedla na posteli a zašmátrala po mobilu. Za pět minut dvě. Fajn, nespala jsem víc jak dvě tři hodiny. Vyklouzl mi dlouhý rozechvělý povzdech a klesla jsem zpátky na polštář. Bílé průhledné závěsy. Přímo naproti mně se v jemném vánku, proudícímu z otevřeného okna, neslyšně vlnily bílé průhledné závěsy. Takové jsme mívali v obývacím pokoji. Závěsy, za kterými jsem mohla sedět, částečně skrytá, v otevřených dveřích na zahradu, závěsy, přes které jsem mohla pozorovat svět kolem sebe a slyšet hudbu.

Byla to má matka, kdo vyluzoval hudbu, skloněná nad klávesami, přes které běhaly její prsty. Vždycky se usmívala, když hrála, pohupovala se do taktu a souzněla s tóny, které vznikaly pod jejími prsty, oči přivřené. Byla nádherná a mlhavá přes tu bílou látku. Blonďaté vlasy jí padaly do čela. Halenka z bílé krajky na její světlé a jemné pokožce. Dlouhé úzké prsty s třpytivými diamanty. Vzhledem se ode mě tolik lišila, svými blonďatými vlasy a vysokou postavou, která byla útlá, téměř průsvitná. Já jsem byla štíhlá a hnědooká jako ona, ale mé vlasy byly hnědé a silné, pokožka měla tmavší odstín a nikdy jsem nevyrostla do její výšky. Ale tu odtažitou, poněkud rezervovanou povahu jsme měly asi společnou, rysy melancholie, která se snadno dala skrýt za chladnou masku. V prchavých okamžicích zde byla i radost ze života a humor, které vybublaly na povrch, když jsme byly dostatečně v bezpečí, avšak rychle ustoupily, když to situace vyžadovala, nebo jsme nebyly na dostatečně bezpečné půdě. Jistě, poznávala jsem se v ní, ale až zpětně, kdy náš společný život byl již minulostí. Ale takhle jsem tenkrát nepřemýšlela, v těch chvílích, kdy jsem tam seděla na kolenou a tajně ji pozorovala přes závěsy a přitom jsem si kolem prstu omotávala pramínek vlasů a přála si, abych mohla vstoupit do jejího tepla a té zdánlivě osamělé radosti, kterou s nikým jiným nesdílela, ani se mnou.

Do popředí vstoupil nový výjev, hektické přípravy na slavnostní oběd. Ty důležité obchodní kontakty, kterým člověk musel věnovat určitou péči a pozornost soukromě. Má matka, která byla ve stresu; téměř plakala nad kouřícími hrnci v kuchyni – nebyla nijak zvlášť praktická, ale můj otec přesto očekával, že se postará o tuto část jeho obchodů. Rudé, planoucí tváře, lesklé oči, vlasy, které padaly zpocené do čela. On sám stejně vystresovaný, i když možná z jiných důvodů.

„Proč je nemůžeš pozvat do restaurace?“ zeptala se plačtivě. „Víš, jak jsem v tomhle špatná!“

„Proč? Asi proto, že tady doma mám lepší kontrolu! Protože nikoho nenapadne, že bysme pak vyrazili do města a zatančili si, aby ses ty mohla chovat jako coura! Přitisknout se k… Viděl jsem přece, co se stalo posledně, že?“ Vyštěkával ta slova.

„Coura?“ Hlas se jí chvěl, přešel do fistule, rozechvělým hřbetem ruky si otřela něco z tváře. „Jak můžeš říct něco takového, Henriku! Ty, který jsi nikdy…“

Vlepená facka, která zasáhla mé srdce stejně tvrdě, jako zasáhla její tvář, mé nohy, které mě odnesly pryč co nejrychleji, jak dovedly, nahoru po schodech, dovnitř do pokoje, zavřít dveře, schovat se, zacpat si uši…

A později, když jsem se k ní opatrně pokusila přiblížit, zeptat se, přitulit se k ní, mě chladně odstrčila fyzicky i verbálně:

„To nic, Ello. Jenom malá diskuze. Možná se ti to jenom zdálo. Nic se nestalo.“ Byla uzavřená, rezervovaná, nebylo možné se k ní dostat. A ta napnutá struna v mé hrudi se chvěla, ve strachu z toho, čemu jsem nerozuměla a před čím jsem byla izolovaná.

Zahnala jsem výjevy pryč, postavila jsem se a do koupelny jsem se téměř dopotácela. Shodila jsem ze sebe oblečení a pustila kohoutek ve sprše. Nechala jsem na sebe stékat horkou vodu, namydlila jsem se, nacvičenými pohyby jsem si umyla vlasy. Pak jsem si ručníkem otřela rozpálenou kůži a v zrcadle pod mokrými tmavými vlasy se střetla s očima podlitýma krví. Namalovala jsem se a v kufru si našla čisté prádlo. Tohle bylo reprezentativní tak akorát. Nikdo snad nečeká, že budu vypadat skvěle.

Zrovna když jsem stála s hřebenem v ruce, zazvonil mobil.

„Ello?“ Hlas byl křehký, pouze stín hlasu, který patřil mé tetě. Ne že bych ho slýchávala nějak zvlášť často. Sestra mého otce a její manžel byli bezdětní, a třebaže jsme bydleli ve stejném městě, scházeli jsme se zpravidla pouze o svátcích a narozeninách nebo na nedělních obědech a větších slavnostních večeřích, které pořádali moji prarodiče. Vzpomínky na naše návštěvy u nich byly jasné a zřetelné, přestože oba zemřeli, než jsem nastoupila do školy. Potom se jejich vila stala domovem mého dětství. Nádherná kulisa pro tragédii, pomyslela jsem si ironicky. Nebyla má rodina vždycky jedna velká tragédie?

Moji prarodiče byli elegantní, dobře postavení lidé. Babička si mě nebrala na klín a nečetla mi, ani společně se mnou nepekla bochánky a vánoční cukroví. Pamatuji si ji jako štíhlou a elegantně oblečenou, přátelskou určitým rezervovaným způsobem. Když jsme u nich byli na návštěvě, myslím, že byla spokojená, že jsem po obědě zmizela v labyrintu domu a nechala dospělé v klidu. Přišlo mi vzrušující prozkoumávat dům, bylo to mnohem zábavnější než dlouze a zdvořile vysedávat u jídelního stolu, dávat pozor na to, abych nezašpinila nebo nerozbila ty drahé křišťálové skleničky, předtím než mě poslali pro kávu do salonku. Nikdo neprotestoval, když jsem po tom, co jsem dojedla dezert, sklouzla ze stoličky a neslyšně z obývacího pokoje zmizela. Vybavuji si to napětí, které mě lechtalo v břiše, všechny fantazie se zhmotnily, zatímco jsem se kradla po špičkách z místnosti do místnosti po tom starém velkém domě. Mohla jsem se schoulit do hlubokého ušáku v knihovně a přitom jsem si v hlavě spřádala historky o osamělé holčičce, která ve sklepě našla celou partu sourozenců na útěku z dětského domova, nebo o skutečné princezně, která se ztratila ze zámečku Gamlehaugen (pěšky to k němu od domu bylo vlastně jenom kousíček) a která se ani za nic nechtěla vrátit, protože měla zlou chůvu a král s královnou se nikdy nezdržovali doma. Našla jsem napínavé knihy, celé zaprášené, které jsem si ještě nemohla přečíst, ale k nimž jsem si sama dokázala vymyslet děj, zvlášť když obsahovaly obrázky, podle nichž se daly příběhy vybájit. Byly tam staré porcelánové panenky s nádhernými jemnými hedvábnými šaty. Zažloutlé kresby, staré obrazy a časopisy. Oblečení, které ve velkých zastrčených skříních vonělo kafrem a levandulí. Ano, v tom velkém domě byla spousta věcí, které dokázaly popustit uzdu mojí už i tak bujné fantazii.

Můj dědeček byl přísný a málomluvný muž. Takhle si ho aspoň pamatuji. Když on a babička zemřeli v důsledku nemoci relativně krátce po sobě, reagovala jsem na to spíš údivem než smutkem a steskem. A byla jsem šťastná, když byl dům náš.

„Ello, jsi tam?“

Znovu jsem se ztratila, zmizela jsem do vlastního světa starých vzpomínek a vytrhl mě až nějaký hlas nebo něco, co jsem viděla. Bylo to zhruba v ten den, kdy jsem s ní mluvila naposledy. Zavolala mi jako první a já jsem nepoznávala ten tenký, nakřáplý hlas, který pištěl ve snaze vzchopit se, když mě žádala, abych se vrátila domů.

„Ano, ano, jsem tady.“

„Ach, Ello, jak ti je, jaká byla cesta? Nevím, co říct… Jsem tak ráda, že jsi tady, ale je nesmysl, abys bydlela v hotelu. Proč nemůžeš přijít sem za námi, já a Arthur máme dost místa, jsme tu přece jen my dva, však víš…“ Slova téměř splývala, dech přicházel v malých nárazech mezi větami. Moje chladná teta Agnete, tolik podobná své matce. Teď to znělo, jako kdyby měla co dělat, aby se držela, přesně jako u dvou předchozích telefonátů.

„Pro začátek bych ráda bydlela tady. To je v pohodě, teto Agnete. Říkala jsem si, že možná budu potřebovat být trochu sama. Je toho hodně, k čemu se budu muset nějak postavit, víš.“

Sama sebe jsem slyšela, jak klidně a racionálně zním, jako kdybych se snažila utěšit nebo přimět k rozumu neklidné dítě. Jako kdybych byla já ten, kdo přijel, aby utlumil neklid a vštípil chaosu řád.

Roztřeseně se nadechla. „Ano, určitě, je toho tolik a je tak málo času na to, aby se všechno zařídilo. Probereme to později. Arthur mě teď sveze, jsme domluvení s pohřební službou na půl čtvrtou. Požádala jsem je, abychom mohli přijít nejpozději, jak jen to bylo možné, protože jsi dnes měla přijet. Za dvacet minut tě vyzvedneme před hotelem. Může být, Ello?“

„Dobře. Počkám venku.“

Zatočila se mi hlava. Když jsem zakončila hovor, musela jsem se chytit kraje psacího stolu. Všechno, co jsem za tu dobu, co jsem přijela, snědla, byl kousek housky u Hermansena. V poslední době jsem na jídlo neměla ani pomyšlení, ale pochopila jsem, že do sebe musím něco dostat, abych zvládla následující dny. Popadla jsem kabátek a kabelku a sjela výtahem na recepci.

Když přesně za dvacet minut Arthur Winge zajel autem na chodník před vchod hotelu, nevšiml si ani on, ani teta té shrbené, drobné postavy, která seděla hned naproti zachumlaná do kabátku, v tom ostrém podzimním větru, s napůl snědeným párkem v ruce. Ztracená a skrytá, s hnědou ofinou téměř stejně tak dlouhou jako ostatní vlasy, které jí vítr rozfoukával do obličeje. Přesně takhle jsem se cítila v tom hlubokém okenním výklenku, do kterého jsem se stáhla, s výhledem na Torget, Zackariasbryggen, Bryggen a Vågen, zatímco lidé kolem mě pospíchali svou cestou za rozličnými povinnostmi. Tohle bylo mé rodné město a cítila jsem se tu jako doma, a zároveň cize. Po dokončení gymnázia jsem bydlela v centru, těch šest let, kdy jsem studovala na univerzitě. Rodiče samozřejmě protestovali. Otec byl rozhořčený. Proč bych měla bydlet v bytě dvacet minut od domova, nezrenovovali snad byt v suterénu, abych tam mohla bydlet? Pamatovala jsem si své stručné argumenty, že je to blízko univerzity, přátel a veškerého dění ve městě. Že už jsem dospělá a potřebuju se odstěhovat z domova. Že některé kamarádky ze studií mají volný pokoj ve studentském bytě. Studentský byt? Co to bylo za nápad?! Nepořádek, večírky, kdo ví, v jaké společnosti bych mohla skončit. Měli mě snad znát natolik dobře, aby věděli, že jsem naprostý introvert s hrstkou blízkých přátel. To, že moje kamarádky ze studií potřebovaly spíš peníze než mě, o tom jsem pomlčela. Sama jsem víc potřebovala jen nějakou místnost než je, takhle jsem to každopádně cítila a doufala, že by se mohla stát jakýmsi mým útočištěm, které by bylo jen mé, třebaže bych raději měla vlastní byt. Ale myslela jsem si, že od nich budu mít víc klidu ve studentském bytě. Zároveň v tom byla určitá jistota, že jsem kolem sebe někoho měla, na koho jsem nemusela reagovat víc, než bylo nutné, ale kdo tam přesto byl, na druhé straně zdi.

Pravda, kromě dvou dalších vzdálenějších kamarádek ze studií, nebo přesněji řečeno – jejích kamarádek, tam bydlela i Lilli. Lilli (křtěná Lillian, ale od dětství nazývána Lilli) byla jediná blízká a věrná kamarádka, kterou jsem měla, ačkoliv i jí jsem se v určitých obdobích stranila. Měla vlastně všechno, co si jen člověk může od dobré přítelkyně přát. Velkorysá, spolehlivá a solidní. Schopná. Veselá a klidná, ano, téměř až otravně vyrovnaná. Vždycky po ruce, když ji někdo potřeboval. (Jak můžou být někteří lidé takoví?) Viděla jsem to vlastně vůbec, když jsem to měla vidět? Nebo jsem prostě brala její přítomnost jako samozřejmost, když jsem ji potřebovala, a držela si od ní odstup, když jsem nesnesla její poněkud sesterské vměšování se? Měla ze mě vůbec někdy něco i ona? Náhle a nečekaně mě přepadla ta myšlenka a naplnil mne jakýsi provinilý údiv, jako kdybych učinila objev, který jsem měla udělat už dávno. Viděla jsem někdy ji?

Třásla jsem se ve větru, volnou rukou jsem si vytáhla kabátek víc ke krku, přestože se znovu ukázalo slunce. Teta Agnete vystoupila z auta a kráčela po chodníku s kabátem jako plachtou za sebou, jako bledá a o něco méně propracovaná verze mé babičky. Oblečení bylo dost elegantní, drahé, ale jednoduché a trochu fádní. Neměla žádné perly, ani pudr na tvářích nebo diskrétní růž na rtech, žádné elegantní tenké rukavice, které nosila moje babička. Boty byly nízké a praktické.

Vešla do recepce, než jsem stačila zareagovat. Zvedla jsem se a klusala za ní.

„Teto Agnete!“

Prudce se otočila, těsně předtím než dorazila k recepčnímu pultu. Její oči se utopily v mých, když se s nimi střetly, celá její postava se najednou scvrkla. Kabát, to už nebyla plachta, ale těžký kus látky, který ji stahoval dolů. Její kroky, které mi šly vstříc, jak za mnou pospíchala, byly nejisté, rozpřáhla ruce a přitáhla mě blíž do nemotorného, rezervovaného objetí. Cítila jsem závan jejího parfému, dech u ucha, vlasy, které mě polechtaly na tváři, měkkou látku kabátu na své ruce. Odtáhla se, její oči hledaly mé, na okamžik se upřeně zahleděly, než začaly těkat, a já na ní viděla tu rezervovanou přátelskost, která byla tak charakteristická pro moji babičku, ale také něco skutečného, upřímného uvnitř, něco, co přišlo jako blesk a znovu se stáhlo. Získala jsem spontánní dojem, že tohle je tragédie, která ji hluboce zasáhla, v jejímž důsledku se stala zranitelnou a která ji přivedla ke mně blíž, než kdy vůbec byla, ale s níž bojovala, aby ji udržela pod kontrolou. Najednou jsem pocítila podivné spříznění, aniž bych jí vlastně byla nablízku. Sice rozeznatelné, ale odměřené.

„Jsem tak ráda… že tě vidím. Ačkoliv okolnosti jsou… naprosto příšerné.“ Ruka jí vyjela nahoru a odhrnula na bok pramen vlasů, který jí spadl do očí. Rozechvěle si povzdechla. „Teď musíme být praktické, drahá. Zařídit pohřeb a všechno ostatní. Finance, dům… Ale Hermansen ti s tím pomůže. I my ti pomůžeme se vším, s čím budeme moct. Pojď do auta, parkujeme tam tak hloupě. Čekají na nás v pohřební agentuře. Můžeme si popovídat cestou.“

Lehce mě chytila za rukáv kabátku a vedla mě k autu. Posadila jsem se na zadní sedadlo. Arthur Winge, můj strýc, i když ne biologický, se ke mně vážně otočil. Natáhl ke mně dozadu ruku, pevně tu mou stiskl o trochu déle, než bylo nutné. Vyjádřil mi upřímnou soustrast, vyslovil ty nezbytné fráze. Další málomluvný muž v rodině. Urostlí muži, schopní a společenští v podnikání, ale spíše mlčenliví a uzavření v soukromém životě. Takhle jsem je vnímala, všechny tři, mého dědečka, otce a také strýce, navzdory jeho chybějící příbuznosti s těmi dvěma.

Teta Agnete si znovu povzdychla, mluvila rychle s hlavou otočenou ke mně v namáhavém úhlu.

„Víš, už jsem sice s pohřební agenturou mluvila, ale musíš být s námi u rozhodování, jak to zorganizujeme. Den už je stanovený, bude to pátek.“

Měla jsem co dělat, abych strávila samotnou nehodu, vracela jsem se do minulosti. Jak člověk může zorganizovat pohřeb? Za pouhých pár dní?

Pokračovala: „Ano, dobře vím, že jsi s nimi nebyla nijak zvlášť v kontaktu. Ale byli to přece jen… A byl to můj bratr…“ Hlas se jí zlomil.

Slova se teď ujal Arthur.

„Je vždycky těžké, když člověk musí najednou myslet na to praktické,“ řekl klidně. „Zvlášť když se to stane tak tragicky jako tohle. Ale možná to může být i k něčemu dobré, uprostřed toho těžkého.“

„Co dělali v Geilo?“ Otázka ze mě vypadla s údivem, bez souvislosti s předchozím.

„To nevím.“ Teta Agnete se teď dívala dopředu, hleděla zamyšleně do prázdna, viděla jsem její oči v zrcátku. „Ani jsem nevěděla, že tam byli. Od pátku bydleli v hotelu Dr. Holms a v neděli po obědě vyrazili domů. A byli tam sami, žádné firemní setkání. Pokud vím, Henrik nikdy nemíval firemní setkání v Geilo. A taky nevím, jestli tam už byli někdy dřív. Tím chci říct, jenom oni dva. Překvapilo mě to…“

Podívala se na mě ve zpětném zrcátku. „Ano, říkám to na rovinu, Ello – nebylo to asi nijak zvlášť šťastné manželství. To jsme pochopili my všichni, kteří jsme k nim měli blízko. A ty sis toho jistě všímala víc než kdokoliv z nás. Je to hrozně smutné, když něco takového ubližuje dětem. Jistě nebylo jednoduché vyrůstat v takovém domově. Oba byli svým způsobem zvláštní. Henrik se v mnoha ohledech podobal tvému dědečkovi jak vzhledem, tak i chováním. Zaneprázdněný firmou, ale doma mlčenlivý a trochu přísný. Já a Henrik jsme našeho otce vlastně moc dobře neznali, trochu jsme se ho báli. Dá se říct, že když už se o nás zajímal, byl rázný a přísný. A k tomu nejčastěji docházelo, když byl s něčím nespokojený. Z nás dvou měl před ním větší respekt asi Henrik. Já byla přece jen děvče, na mě nebyl tak přísný. Ale Henrik, ten měl být neohroženým mužem již od malička. Snažil se, seč mohl, aby se mu zavděčil, ale nešlo to tak snadno. Již od jeho dětství bylo rozhodnuto, že bude pokračovat ve vedení firmy. Jestli měl nějaká jiná přání, na to se ho nikdo neptal. Byla to samozřejmost. Chápeš, celý svůj život žil pod tlakem. Očekávání, která měl splnit a která mu možná zas až tak nevyhovovala. Nikdy by mě nenapadlo, že se bude tatínkovi tolik podobat, pochopila jsem, že v hloubi duše pohrdal těmi očekáváními, která na něho byla kladena. Ale neznal žádný jiný vzor chování. Nevím přesně, jakým ti byl otcem, Ello, přece jen jsme pospolu nebývali moc často kromě těch tradičních rodinných setkání. Ale pochopila jsem, že vůči tobě nebyl zrovna všímavý, zajisté stejně jako vůči tvé matce.“

Zhluboka se nadechla, podívala se dopředu, pak dozadu na mě a zase dopředu. Takhle se mnou teta Agnete nikdy předtím nemluvila. Pověděla mi toho během pár minut víc než kdy dřív. Bylo to, jako kdyby se rozvinuly nové záhyby na pozadí mého života, stránky dětství, které byly skryté a které jsem nezamýšlela odkrýt.

„A tvá matka… Sofie byla jako hádanka, kterou nikdy nikdo nerozluštil. Rodiče v Oslu, kteří ale brzy zemřeli, neměla přece žádnou rodinu. Byla sofistikovaná, tím do rodiny zapadla, a na piano hrála jako bohyně. Jak jen jsem jí to záviděla, hodiny piana, které jsem dostávala jako dítě, byly prakticky zbytečné…“

Z hloubi jejího hrdla vyrazilo suché zajíknutí.

„Moji rodiče nebyli nijak zvlášť nadšení z mé chybějící muzikálnosti. Nikdy jsme však tvoji matku nepoznali dostatečně, žila si jakoby ve vlastním světě. Ano, možná se od nás zase tolik neodlišovala, když se to tak všehovšudy vezme, nikdy jsme nebyli zrovna nejextrovertnější rodina…“

Hlas jí stoupal. Arthur, který mlčky řídil auto směrem ke čtvrti Landås, se k ní otočil s téměř znepokojeným výrazem ve tváři. Pravděpodobně překonala sama sebe, co se týče sdílnosti, dokonce i v jeho očích.

„To, co se snažím říct, je, že ti dva spolu, to asi nebyla žádná radostná kombinace. Myslím si, že tvá matka možná měla veselejší mysl než tu, kterou ukazovala… než tu, která se projevovala…“

Teď se jí slova zamotala. Ruka vyjela nahoru a znovu upravila ten neposedný pramen vlasů, její projev nervozity, který se ukázal, když byla ve stresu.

„Občas jsem to na ní viděla, když hrála na piano, když byla jen s tebou a myslela si, že ji nikdo nevidí. Ale to, co tím chci říct, je, že u vás doma možná nebylo tolik radosti, kterou dítě potřebuje – a ty jsi navíc neměla žádného sourozence. Pro dítě to byl až příliš dospělý a vážný život. Nikdy jsem ti nevyčítala, že jsi odjela, Ello. No ano, lidé dnes přece jezdí po celém světě, ale mám na mysli to, že jsi neudržovala kontakt. Svým způsobem tomu rozumím. Ale teď je to přece jen…“

Vytáhla kapesník, v němž zanikl zbytek věty.

Arthur zabočil na parkoviště před velkou budovou. Když se otočil, aby zacouval do volné mezery, jeho pohled se letmo střetl s mým. Po té záplavě slov tety Agnete jsem seděla mlčky a poněkud rozpačitě. Otevřela jsem ústa, abych něco řekla, ale znovu jsem je zavřela a uchopila jsem svou kabelku. Opět promluvila jako první.

„Musíme teď dovnitř. Později si popovídáme, Ello. Teď jde o pohřeb…“

Hlas teď měla stručnější a mnohem věcnější. Myslela jsem, že Arthur zase odjede a možná nás pak vyzvedne, ale vystoupil z auta společně s námi. Mlčky jsme vešli do recepce, kde nás přátelsky přivítali a uvedli do kanceláře s malou sedací soupravou. Nějaký muž kolem třicítky, oblečený do diskrétního šedého obleku, vstoupil dovnitř a představil se. Hovořil tiše s přívětivou účastí, mluvil o tom, že je pro nás tato situace dozajista obtížná a mimořádná, zeptal se nás, jestli jsme se už pobavili o tom, jak co chceme. Že je toho hodně, co je potřeba rozhodnout; úmrtní oznámení, písně, řeč, hudba… Ale že nejprve musíme vymyslet rámec rozloučení po této tragické nehodě.

Představila jsem si absurdní scény z televizního seriálu Odpočívej v pokoji a přepadlo mě náhlé a v této situaci nanejvýš nevhodné nutkání se rozesmát nahlas. Místo toho jsem se podívala z jednoho na druhého a vtom mě to náhle napadlo:

„Udělejme to co nejvíc komorně. Nepotřebujeme brát ohled na kolegy, obchodní partnery a vzdálené známé. Proč by se toho měla účastnit hromada lidí, kteří je vlastně ani nijak pořádně neznali. V práci určitě nějaké oznámení mají, a myslím, že většina lidí pochopí potřebu soukromí v takové situaci. Uděláme to v tichosti a klidu, pouze pro rodinu.“ Podívala jsem se na Arthura a tetu Agnete. „A není nás přece moc. Hermansen tam jistě bude chtít být. Možná někdo z firmy. Prostě jednoduchý obřad, několik slov kněze, písně a hra na varhany, žádný řečník. Pokud vůbec nějaké parte potřebujeme, můžeme ho udělat později. Rozloučení by se konalo v tichosti.“

Na okamžik nastalo ticho. Zástupce pohřební služby se na mě překvapeně podíval. Asi čekal nějakou plačící, neutěšitelnou dceru, a namísto toho přišla mladá dáma, která věcně a událostmi zdánlivě nedotčena nastiňovala jednoduchý rozlučkový obřad pro své rodiče, kteří navíc měli známé příjmení v bergenské podnikatelské sféře. Tušila jsem námitky, ještě než přišly. Jemně naznačil, že krásný a hodnotný pohřeb a možná i vzpomínkový obřad může být pro spoustu lidí důležitý, zvlášť když někdo zemře tak zbytečně. Sejít se, zažít podporu ostatních, vidět, že se mnozí zajímali – to má velikou hodnotu. A navzdory všemu mé rodiče znalo hodně lidí a možná by byli rádi za takové rozloučení.

Reakce tety Agnete mě vlastně nepřekvapila. Byla stejného ražení jako zbytek rodiny. Nebyla zrovna příliš praktická.

„Samozřejmě, Ello.“ Působilo to, jako kdyby zástupce pohřební služby neslyšela. Místo toho natáhla ruku a dotkla se mého ramene, naprosto lehce. Oči jí zvlhly. „Samozřejmě. Je jasné, že z nás všech asi uvažuješ nejjasněji. To nám to usnadní. Už tak je to dost bolestivé, a ještě abychom se museli potkat se spoustou lidí.“

Arthur si odkašlal. „Myslím, že Ella vybrala to nejlepší řešení.“ Souhlasně přikývl. „Tohle je soukromá záležitost, pro ty nejbližší.“

Svěsila jsem ramena. Ne kvůli uznání tety Agnete nebo Arthura, ale najednou jsem pocítila nesmírnou úlevu, že se nebudu muset setkat s celou řadou vážných, soucitných nebo vyčítavých tváří, s rukama, které se musely tisknout. Zadusila jsem rozechvělý povzdech. Nyní jsem mohla přistoupit k praktickým aspektům, které navzdory všemu nesměly chybět, dokonce ani na jednoduchém obřadu. První z řady formalit byla vyřízená.

KAPITOLA 3

Policie. Hermansen. Dům. Firma.

Myslela jsem na dům. Co s ním budu dělat? Prodat ho, jak jinak, neměla jsem v úmyslu ho sama využívat.

Bydlel tam nějaký člověk. Řekl mi o tom Hermansen. Zavolal mi poté, co jsme skončili v pohřební agentuře. Za tři dny se měl konat obřad v nejmenší kapličce na hřbitově Møllendal. Později měla následovat kremace s uložením uren. Pravděpodobně až po mém odjezdu.

Teta trvala na tom, abych s nimi jela domů na jídlo. Odmítla jsem to. Navzdory její nové otevřenosti vůči mé osobě a skutečnosti, že je teď moje jediná příbuzná, jsem se rozhodla strávit večer sama. Svedla jsem to na to, že jsem po cestě unavená, a slíbila jsem, že raději přijdu na večeři druhý den, po opětovném setkání s Hermansenem. Okamžitě jsem málem zalitovala. Kam se teď poděju?

Jakmile mě vysadili před hotelem, vešla jsem do recepce, otočila jsem se a vydala se zpátky do města. Neměla bych zavolat Lilli? Přece mi taky nabídla, abych bydlela u ní. Vytáhla jsem mobil, abych zapnula vyzváněcí tón. Pět zmeškaných hovorů. Tři z nich byly od Petera, dva od Lilli. Stiskla jsem číslo na Petera, ale rozmyslela jsem si to a vrátila mobil do kabelky.

Začalo se stmívat. Byl to jeden z těch večerů, jaké jsem měla ráda, suché říjnové počasí, vítr, ve kterém šustilo podzimní listí, když je proháněl po dlažebních kostkách. Lidé křižovali Torgallmenningen, někteří chvatně s nákupními taškami v rukách, jiní se společně procházeli, smáli se a povídali. Kde se najím? Hotel neměl restauraci a sednout si někam sama mě nelákalo. Neměla bych si jen najít nějaké rychlé občerstvení a vrátit se zpátky na hotelový pokoj? Ani to nebyla lákavá představa. Na stánku jsem si koupila nějaké noviny a bezcílně zamířila na náměstí Oleho Bulla k modrému kameni, u něhož posedávala nebo postávala rozptýlená skupinka mladých lidí, kteří očividně na někoho čekali, každý zvlášť. Ten svažující se obdélníkový kámen tam byl umístěn jen rok předtím, než jsem odjela, ale už tenkrát se stal místem, kde si mladí dávali ve městě sraz. Šla jsem až úplně k němu a rukou jsem klouzala po tom hladkém povrchu, chvíli jsem předstírala, že jsem jednou z těch, jež na někoho čekají, jako před pár lety. Jenže teď jsem byla cizinec, uprchlík, který byl donucen vrátit se, aby byl konfrontován se svou minulostí.

Pospíchala jsem pryč, minula jsem Hotel Norge a přešla na druhou stranu k Peppes Pizza. Restaurace měla prosklené průčelí s výhledem do ulice. Váhavě jsem otevřela dveře a vešla dovnitř do malé recepce. Nakoukla jsem do restaurace a pomyslela si, že bych se mohla schovat do některého z boxů a sníst si v klidu pizzu. Ne že bych si myslela, že mě bude někdo otravovat. Jen jsem měla pocit, že je tak bezbranné a osamělé jíst sama.

Mladá dívka se příjemně usmála a nedala na sobě znát, že jsem ji požádala o nějaký kout, kde bych byla sama. Zavedla mě do boxu v zadní části restaurace. Bylo tam jen pár lidí, objednala jsem si téměř okamžitě. Vytáhla jsem noviny, co jsem koupila cestou, a pustila se do čtení. O renomované firmě mého otce, o schopném řediteli podniku a jeho ženě, kteří přišli o život tak zbytečně. Rozrušilo mě to, listovala jsem dopředu a dozadu, nedokázala jsem věnovat pozornost tomu, co tam bylo napsáno. Znovu jsem mávla na tu mladou dívku a požádala jsem ji, aby mi místo coly, kterou jsem si objednala, přinesla sklenku vína. Během pár minut byla zpátky. Uklidňovalo mě sedět s oběma rukama kolem skleničky a usrkávat víno.

Právě v tom momentě zavolal Hermansen a nastínil plán na příští den. V devět měl schůzku ve městě a na zpáteční cestě mě chtěl vyzvednout. Už domluvil setkání, na němž měli být přítomni předseda, zastupující generální ředitel a auditor z firmy mého otce. Chtěli mě informovat o situaci ve firmě. Nevěděli totiž, jak dlouho se v zemi zdržím, a byla řada věcí, o kterých bylo potřeba rozhodnout. Ne že by to spěchalo, řekl. Teď jsem však byla většinovým akcionářem a bylo zapotřebí mě informovat, abych měla nějaký základ pro svá budoucí rozhodnutí. Kdybych chtěla hovořit s policií, mohl by na zítřejší odpoledne domluvit schůzku. Kdyby ne, sám se o komunikaci s nimi postará. Popřípadě by se ke mně mohl přidat, vlastně si vyhradil den jen pro mě. Byla to čistá rutina, pochopitelně, a pokud bych měla nějaké další otázky, rádi mi na ně odpoví. A pak tu byl dům. Ani v jeho případě nespěchala nějaká zásadní rozhodnutí. Bylo jen potřeba informovat podnájemníka, jak to s pronájmem bude dál. Tedy, pokud dotyčný bude mít zájem tam i nadále bydlet. Těžko říct.

Podnájemník? Ano, bydlel tam nějaký člověk. Nějaká starší žena, řekl Hermansen. Měl kopii její nájemní smlouvy, od jejíhož podepsání prozatím uběhl rok, sám jí zavolal a informoval ji o neštěstí. Byla velmi rozrušená; nevěděl, jestli je znala. V každém případě mu zavolala zpátky a měla spoustu otázek. Jen jí ve zkratce pověděl, co se přihodilo. Nechci s ní sama mluvit?

Když jsem zavěsila, všechno se to ve mně sevřelo. Poté, co jsem tak snadno vymyslela průběh pohřebního obřadu, se kterým se dalo žít, jsem se cítila nad věcí, ale teď se mi udělalo zase špatně a měla jsem závrať ze všech těch informací a rozhodnutí, která byla hozena na mou hlavu. Nikdy jsem netoužila převzít po otci cokoliv z jeho podnikání. Nyní mi ale bylo životní dílo předchozích generací přímo vnuceno, i když jen na nějakou dobu – a k tomu ještě podnájemník v zahradním bytě, který byl původně určen mně. Představila jsem si svého otce – posměšného, vítězoslavného někde na druhé straně a pocítila jsem náhlý vztek.

Další telefonát byl od Lilli.

„Kde jsi? Ach, Ello, snažila jsem se ti dovolat! Je mi to tak strašně líto!“ Sotva popadala dech a zněla rozrušeně. To jí nebylo vůbec podobné, jí, která byla vždycky klidná a rozvážná, a to i ve chvílích, kdy tomu situace kolem ní vůbec neodpovídala.

„Jsem v Peppes. Jím pizzu a popíjím víno.“

„V Peppes? S kým?“

„Sama!“ Ta jediná sklenka vína mě už stačila zaplavit teplem, zamotat mi hlavu a zastřít bolestné myšlenky. „Byla jsem s tetou a strýcem, ale odmítla jsem jít k nim domů na večeři. Tak sedím tady.“

„To ti není vůbec podobné.“ Její hlas mi byl nyní už zase dobře známý, dobrácky sarkastický. „Ale tohle pozvání odmítnout nesmíš. Vezmeš si taxík. Všechno jsem zařídila. Espen uloží děti a potom si zaleze do pokoje v suterénu. Má tam televizi i počítač, takže mu nebude nic chybět. No, a ty a já si budeme povídat. A popíjet víno. Pak tady můžeš přespat.“

Snažila jsem se něco namítnout, povědět jí o zítřejších plánech.

„A pokud trváš na tom, že chceš jet zpátky na hotel, tak tě tam Espen zaveze. Domluvila jsem to s ním. Dnes večer nebudeš sama. Mám nějaké sýry a sušenky, ale můžeš si v klidu dojíst pizzu. Koukám, že ses moc nezměnila. Takhle se schovávat. Jak ti je, Ello?“

No ano, i ona byla asi stejná, stále umanutě rozhodnutá vytáhnout mě ze situací, o nichž se domnívala, že pro mě nejsou dobré. Chvíli nato jsem už seděla na zadním sedadle taxíku a byla na cestě z města. Když jsme projížděli podél pobřeží kolem čtvrti Paradis, podívala jsem se doleva nahoru. Někde tam nahoře stál ten dům. Dům mého dětství. Pro to, abych ho brzy navštívila, jsem ale nejdřív musela posbírat dostatek odvahy. Dům, ve kterém bydlel nějaký podnájemník, pokud se tedy ta dotyčná osoba odtamtud už neodstěhovala. Ale ne teď, ne dnes večer. Teď jsme jenom prosvištěli kolem a odbočili doprava směrem na Nordås, kde Lilli bydlí.

Seznámily jsme se na gymnáziu. Pravda, až ve třetím ročníku. V prvním byla pouze někým, koho jsme znala od vidění a podle jména, ve druhém odjela na výměnné studium do Francie. Ve třetím jsme chodily do stejné třídy a můj osamělý život ve škole se změnil, když mě svým přímočarým a družným způsobem zatáhla do malé skupinky svých starých i nových kamarádek. Jako kdyby si nikdy nevšimla, že nejsem tak úplně jako ostatní dívky z Fany – ne tak extrovertní, sebejistá a oblíbená, jak si všichni ostatní mysleli. Výrazně společenská jsem sice nebyla, ale z mých tří let na gymnáziu ve Faně to byl rozhodně ten nejakčnější rok, plný společenských událostí. Když se přestěhovala z domova v Nesttunu do studentského bytu ve městě, přesunula jsem se tam s ní.

Natahovala jsem ruku k prosluněným dveřím, z nichž sálalo teplo a pohoda, abych stiskla zvonek, když vtom se zevnitř otevřely. Také její tvář připomínala kulaté slunce navzdory tomu, že byla pořád celkem štíhlá. Pouze pár kilo navíc prozrazovalo, že během posledních tří let porodila dvě děti. Slušely jí. Její kulatý, líbezný obličej lemovaný hnědými vlasy, které dosahovaly pod uši. Vřelé hnědé oči, nos svůdně posetý několika pihami, naboso v legínách a volných šatech, které sahaly něco pod kolena.

Natáhla před sebe ruce a přitáhla mě k sobě, ne tak nemotorně a strnule jako teta Agnete, ale vřele a spontánně. Tak jsme tam nějakou chvíli mlčky stály. Pak se ode mě odtáhla. Úsměv, se kterým mě přivítala, měla stále na rtech, ale byl opatrnější a z jejího pohledu vyzařovaly obavy.

„Ello. Je mi to tak líto…“ Hlas se jí zlomil a znovu mě objala. „V každém případě jsem ráda, že tě vidím. Teď už nebudeš sama,“ zašeptala mi dojatě do ucha.

Chvíli jsem tam jen tak stála. Proč nepláču? pomyslela jsem si udiveně. Proč jsem od toho prvního telefonátu neuronila jedinou slzu?

Pohovka byla měkká a bylo příjemné se do ní zabořit. Na stole byly naservírované sýry a sušenky (jako za našich dívčích večerů na studentském bytě), a hned jsem dostala do ruky velkou sklenici vína. Také jsem se pozdravila s její rodinou. Espena jsem znala už z dřívějška, chodili spolu, než jsem odcestovala. Celkem skromný, avšak sympatický a spolehlivý chlap, tenkrát chodil na technickou vysokou školu. Přišel dolů i se dvěma čerstvě vykoupanými dětmi v plenkách a pyžamkách, s nerozčesanými mokrými kudrnami, buclatými tvářičkami, dudlíky v pusinkách a každé si v ručičkách drželo svého plyšáka. Slabě jsem se usmála a dívala se na ně jako na podivné malé bytosti z planety, na které jsem nebydlela. Život, který jsem neznala. Neměla jsem sourozence, ani neteř, ani synovce, žádné děti – ty náležely do jiného světa. Lillina světa, evidentně – objala je, pomazlila se s nimi a zadováděli si, než je poslala nahoru s tatínkem a mnoha ujištěními, že je miluje. Jako kdyby o tom ty děti někdy zapochybovaly.

„Na co myslíš?“ zeptala se, když klesla do pohovky a nalila si skleničku.

Vyhnula jsem se tomu, abych mluvila o tom, co mě přivedlo zpátky. „Že tvůj život je tolik odlišný od toho mého,“ řekla jsem. „A že ti to sluší. Vytvořila jsi úplnou rodinu, nové malé lidičky, zatímco já jsem pouze vytvořila příběhy. Skutečný svět kontra ten, o kterém člověk jenom čte.“

Opatrně se usmála. „Příběhy žijí věčně. A ty taky určitě jednou přivedeš na svět nějaké nové malé lidičky.“ Usrkla vína, pokračovala, aniž by čekala nějaký můj komentář. „Jak jsi tam na tom s láskou? Nebyla jsi zrovna moc sdílná, Ello …“ Oči znovu dostaly ten trochu znepokojený, zkoumavý výraz. „Ale měla jsi nějakého partnera, ne? Jste pořád spolu? Brzy budeš z naší generace jediná, kdo není na Facebooku, takže opravdu není vůbec snadné udržovat se v obraze…“

„Ano, stále spolu bydlíme.“ Pohlédla jsem do sklenky s vínem, točila jsem jí dokola. Viděla jsem jeho tvář tam dole, v tom tmavém zrcadle. Také on byl znepokojený. Protože jsem nezvedla telefon, nenechala jsem ho se mnou sdílet to, co se mi stalo, stále víc a víc jsem ho od sebe odstrkovala, jak to s námi bude dál. Vzhlédla jsem.

„Nevím, jak na tom jsme, Lilli. Však víš, neumím moc udržovat vztahy, být si s někým blízká, všechny ty společenské záležitosti, ve kterých jsi ty tak dobrá. Když je něco dlouho až moc důvěrné, stáhnu se. Nevím, jak dlouho to nějaký partner takhle vydrží. Jenom ty jsi jediná přítelkyně, která to s někým jako jsem já nevzdává.“

„Ále, není to s tebou až tak hrozné, když už se mi podaří tě zkontaktovat. Jsi jenom trochu zvláštní, víš.“ Usmála se, ale znovu zvážněla a dotkla se mé paže.

„Musíš mi povyprávět o svém životě,“ řekla. „O New Yorku. O tom, jaké byly poslední dny.“

„Nejdřív musíš vyprávět ty mně,“ odpověděla jsem. „Jestli jsi s nimi mluvila nebo je třeba viděla. Já jsem je za poslední roky viděla asi nejméně. Nebyla jsem přece tady.“

Podívala se na mě, jako kdyby chtěla vidět skrze mě, vidět, nakolik mě právě tohle trápí teď, kdy už je příliš pozdě, aby se s tím dalo něco udělat.

„Víš, byla jsi jediným pojítkem, které jsem k nim měla,“ vysvětlila. „Neviděla jsem je dlouho. Jednou jsem v Nesttunu zahlédla tvoji mámu, myslím, že to bylo někdy začátkem léta. Nebo jara. Ale nemluvila jsem s ní, myslím, že mě ani neviděla.“ Na okamžik se odmlčela. „Viděla jsem to na internetu ten večer, kdy se stala ta nehoda. Tehdy jsem samozřejmě nevěděla, o koho jde. Jména byla zveřejněna až včera ráno, ale to už to tady ve Faně věděla většina lidí. Zvěsti jdou rychle, však víš. A pak mi zavolala Kristine ze třídy, s ní se občas scházím. Její rodiče bydlí ve tvém – jejich – sousedství a oni jí to zavolali. Zajímala se, jestli jsem s tebou mluvila. A až v tu chvíli jsem se dozvěděla, že to byli oni.“

Znovu mě opatrně pohladila po paži. „Vždyť vím, jak to mezi vámi bylo dřív složité. Nebyla jsi s nimi vůbec v kontaktu?“

Zaváhala jsem. „Nebylo to tak, že bysme spolu naprosto přerušili kontakt. Ale skoro… Nebyla jsem to já, kdo volal, když jsme spolu párkrát mluvili. Byla to má matka. S otcem jsem nemluvila dlouho. Pozdravovala mě od něho, ale nevím, jestli to neříkala jen tak. A pak před dvěma lety přijela, ale nebyla to zrovna vydařená návštěva.“ Povzdychla jsem si, kousla se do rtu. „Je bolestivé myslet teď zpětně právě na tohle. Ale nebyl mezi námi žádný blízký vztah, mnoho let. Nepodařilo se mi to.“

„Udělala jsi, co jsi mohla.“

„Nebo jsem to, co jsem udělat mohla, nechala plavat.“

„Všichni děláme, co je v našich silách, nebo ne?“

„To zní smířlivě. Odpustitelně. Ale nestačí to. Ne ve zpětném pohledu.“

Zůstaly jsme sedět a jen jsme tak hleděly do plamenů v krbu. Lilli si na talíř nandala sušenky, sýr a ovoce, do skleniček dolila víno.

„Tohle je tak bolestivé, Ello. Přála bych si, abys mi víc povyprávěla o tvém dospívání.“

„Jednou, možná. Teď ne.“

„Tak mi musíš vyprávět o New Yorku. O tvém životě, práci a o Peterovi.“

„Peter je… fajn chlap. Je šéfredaktorem časopisu, pro který pracuji. Teď už tam dělám něco přes tři roky, spolu jsme asi dva roky a rok a půl spolu bydlíme. Ale – nevím přesně, co chci dál. On to chce pomalu posunout o krok dál. Mít děti, vzít se, všechno to, co máš za sebou ty. Ale víš, já… už jen při tom pomyšlení se mě zmocňuje panika. Mít děti, taková zodpovědnost… ne jenom ta fyzická starost, oblečení, péče, školy a všechno kolem, ale také to, aby z nich vyrostli šťastní, vyrovnaní lidé. Nedovedu si představit nikoho jiného, kdo by v tom byl lepší než ty, Lilli. Ale já –“

Zarazila jsem se, jako kdyby mě náhle napadla úplně jiná myšlenka.

„Ach, měla jsi mě navštívit v New Yorku. Všechny ty roky… Ale zrovna na tohle není pozdě, naštěstí. Mohla bych ti ukázat město, ulice, po nichž chodívám, kavárny, parky…“

Byla jsem zapálená, rozpovídala jsem se o městě, které jsem milovala. Metropole, která působila jako splynutí menších měst, ano, téměř jako vesnice v jednotlivých čtvrtích, tak jako v té mé East Village. Město, jímž jsem neustále procházela křížem krážem, v němž jsem pokaždé objevila a zažila něco nového. A zároveň jsem mohla zajít do kterékoliv z mých oblíbených kaváren a živě pokonverzovat s majitelem. (Ano, dovedu být také veselá. V každém případě před nezávaznými známými.) Město, ve kterém se dalo ztratit, a zároveň se cítit jako jeho součást.

Lilli poslouchala a usmívala se. Tála jsem a rozpouštěla se při hovoru, vínu a teplu z krbu. Sklouzly jsme k povídání o starých vzpomínkách ze studií, červenaly se, hihňaly a zářily nám oči, smály jsme se bezuzdným a banálním historkám, které se postupně vynořovaly. Tomu, jak jsme přelstily kluky (hlasitý smích), aby za nás platili v restauracích. Tomu, jak je těžké vyslovit „Ella a Lilli“ (řehot), když už má člověk trochu popito. Cítila jsem, jak příjemné je smát se, bavit se a všechno ostatní na malou chviličku vypustit. Jak fajn je mít přítelkyni, která zná mě i mé zázemí a která byla se mnou, třebaže ne celý život, tak v každém případě jeho velkou část.

Proplula jsem večerem, tím vítaným přístavem se společností, smíchem a teplem v jinak chaotickém světě. O několik hodin později jsem usnula na pohovce v suterénním pokoji.

Lilli mě nechala spát a mezitím odvezla děti k rodičům do Nesttunu. Nový plán, aby mi trochu usnadnila den. Jedla jsem čerstvé housky a popíjela studený džus, zatímco podzimní slunce se třpytilo na hladině jezera Nordåsvannet. Nalila mi extra silnou kávu a povídaly jsme si o starých školních časech a dnech, které přijdou. Jenom o těch nejbližších, dál jsem neviděla. Den po dni, v rámci týdne.

Zavolala jsem Hermansenovi, abych mu oznámila, že přijedu do Nesttunu, a poslala jsem zprávu Peterovi. U něho byla noc a nechtěla jsem volat, i když měl pravděpodobně mobil na nočním stolku a vrhl by se na něj, kdyby uslyšel upozornění na zprávu. Trápilo mě špatné svědomí, ale nechala jsem to na později. Napsala jsem mu, že zavolám později, že mám den nabitý schůzkami.

V autě jsem mlčela. Lilli povídala, ukazovala, a když odbočila k parkovacímu domu v Nesttunu, vyprávěla o novém kulturním domě. Tolik se toho za pět let změnilo.

O něco později jsem seděla spolu se čtyřmi vážnými muži v Hermansenově pracovně. Po obligátních kondolencích a projevech účasti mě věcně a velmi pomalu informovali – jako kdybych měla dlouhé vedení – o situaci firmy. Mluvili o tom, že první otřes finanční krize po sobě nezanechal žádné velké vlny a že hospodaření mého otce s dobrou podporou kompetentních sil (jich samotných) firmu vyvedlo z potíží. Pravda, malý pokles v obratu, ale šipka ukazovala nahoru a kapitálové rezervy byly solidní. Otázkou bylo, co teď chci jako hlavní akcionář udělat. Prodat, nebo se zapojit do podnikání? Kde zamýšlím v budoucnu bydlet?

Tak teď jsem jako zpomalená jistě působila. Ústa, která se pohybovala, vážné oči upřené na mě, kravaty s proužky a puntíky, které se hýbaly mimo rytmus. Šlo jenom o šipky, které ukazovaly nahoru a dolů? Pocítila jsem vůči těm mužům v oblecích silný odpor. Za kravatami číhala chamtivost, touha po co největším podílu, po podílu, který jsem teď držela ve svých třesoucích se rukách já. Potlačila jsem v sobě počáteční vztek, sevřela jsem rty a otočila se k Hermansenovi.

„Na tohle potřebuji čas. Nemůžu teď učinit nějaká rozhodnutí.“

Přikývl a řekl, že na to budu mít tolik času, kolik budu potřebovat, že to teď můžu brát pouze jako informaci a nechat to uzrát. Vážní pánové také přikývli a znovu mi stiskli ruku s tím, že mám samozřejmě čas na rozhodnutí a že jsem srdečně vítána v kanceláři nebo můžu kdykoliv zavolat.

Další zátěž: policie. Seděla jsem v autě vedle Hermansena. Začínala jsem vůči tomu muži pociťovat vděk, jelikož mě provázel těmito takzvanými rutinami, očividně pochopil, že už je toho na mě dost, že nemůžu učinit rozhodnutí v tak krátké době a s tak slabými podklady. Vysvětlil mi, že mi předají věci z auta mých rodičů, stejně tak i klíče od domu, a že rád půjde se mnou, když tam budu chtít jet. Že mě později bude informovat o vypořádání pojistného po nehodě.

Na nic jsem se neptala, pouze jsem přikývla. Pokud budu chtít mluvit s podnájemnicí, můžu to samozřejmě udělat, a i u toho mi může vypomoct, pokud si to budu přát. Začala jsem se podivovat, jestli nemá na práci nic jiného než se starat o mě. Ale když na to přijde – určitě dostanu vysokou fakturu, až tohle všechno skončí. A takhle je to přece v naprostém pořádku. Podle toho, co jsem se dnes dozvěděla, jsem celkem bohatá žena. Disponuji nyní hodnotami, které se můžou prodat. Akciemi a velkou vilou, v níž jsem nechtěla bydlet.

Odkašlala jsem si. „Ta nájemnice,“ řekla jsem, „víte, kdo to je?“

„Nějaká starší žena, jak už jsem ti říkal. Nejspíš Američanka, ale myslím si, že vyrůstala tady ve městě. Tvůj otec se o tom jednou zmínil. Až si s ní ty – nebo my – promluvíme, zjistíme její plány. Vždyť ani nevím, jestli tady bydlí dočasně nebo jestli se tady zamýšlí usadit. Ale jak už jsem zmiňoval – vypadalo to, že je z toho, co se stalo, velice rozrušená.“

„Uvidím,“ zamumlala jsem. „Je možné, že se mnou do domu půjde moje kamarádka. Budu vás kontaktovat, pokud to bude zapotřebí.“ Uvnitř jsem váhala mezi nechutí vstoupit do domu a nutkáním zajet tam. Ale věděla jsem, že půjdu sama.

KAPITOLA 4

Pomalu jsem se oblékala v hotelovém pokoji s výhledem na Vågen. Černý oděv, krátké vlasy jednoduše sčesané na bok. Většinu včerejšího dne jsem strávila společně s tetou. Poslední praktické úkoly před prostým obřadem byly hotové. Potom objednala jídlo („Já se o to dnes sama nedokážu postarat.“) a s rozechvělým povzdechem nalila víno do objemné sklenice. S údivem jsem ji pozorovala, tu poněkud rezervovanou a chladnou ženu, kterou jsem si pamatovala z dětství. V této ženě, kterou jsem nikdy nijak zvlášť dobře neznala, se snoubila podivná směs jemnosti, elánu, vřelé a téměř až horlivé ohleduplnosti. Jako kdyby na povrch vypluly emoce, které chtěla ukázat, aniž by přesně věděla jak, protože na to nebyla zvyklá. Proč jsem ji takhle během dospívání nikdy nezažila? Vztah mezi ní a mým otcem mi vždycky připadal jako loajální sourozenecký vztah, ale nikdy o mě nejevila žádný zvláštní zájem. Možná proto, že jsem jí připomínala děti, které ona sama neměla. Změnilo se něco teď, když je mou nejbližší rodinou, kterou mám, a naopak?

Svým způsobem jsem se chtěla stáhnout, ale na druhou stranu mi vůbec nevadilo mít ji kolem sebe. Připomínala mi něco ve mně samotné. Pokrevní pouto. Možná na tom něco je, že krev je silnější než voda.

Zavolala jsem Peterovi. Byl rád, že slyší můj hlas, ale také byl ustaraný a stále i ukřivděný, že jsem nechtěla sdílet tuto závažnou událost v mém životě s ním, který měl jaksi být mým nejbližším člověkem. Ještě jednou jsem ho ujistila, že tohle je něco, co musím udělat sama, cítila jsem nechuť k tomu, abych míchala svůj starý život s tím novým. (Proč neustále potřeboval nějaká ujištění? Nemohl prostě přijmout, co jsem mu řekla, akceptovat, že je to tak, jak to je?) Peter, se svýma nádhernýma očima a svým bezstarostným bytím, který však měl pokaždé, když jsem se stáhla, tenhle znepokojený výraz. Který měl nekomplikovanou životní filozofii a byl převážně spokojený, který si očividně myslel, že dokonce i starosti se dají zvládnout jednoduchým a přímým způsobem. Sama jsem věděla, že jsem ho zjednodušovala, když jsem na něho nahlížela tímto způsobem, ale byl tak jiný než já.

Řekla jsem, že si vezmu taxík. Teta Agnete a Arthur už tam byli, přestože jsem dorazila brzy. Kaple byla jednoduchá a nádherně vyzdobená v bílých tónech, jak jsme se na tom dohodli. Kněz a pohřební zřízenec byli diskrétní a profesionálně účastni.

Když obřad začal, bylo v kapli víc lidí, než jsem si myslela a přála. Několik z firmy. Nějaké ženy a jeden muž, o kterých jsem se domnívala, že jsou ze školy, v níž má matka pracovala na částečný úvazek jako učitelka hudby. Někteří z nich asi byli obchodní partneři. Jak věděli, kdy bude kremace? Nic jsme neoznamovali. Samozřejmě tam byl Hermansen. Lilli se mě zeptala, jestli může přijít, ale řekla jsem že ne. Nikdo kromě těch nejbližších, řekla jsem.

Tichý, klidný a uzavřený obřad. Podivné představení pro dva lidi, kteří už tu nebyli, kteří k sobě možná ani nepatřili, ale kteří i přesto byli nuceni sdílet toto poslední připomenutí svých životů.

Seděla jsem se skloněnou hlavou v přední lavici vedle tety. Nepřála jsem si žádný kontakt s těmi, kteří seděli vzadu. Teta plakala tiše do papírového kapesníčku, její rameno se třáslo u toho mého v pravidelných intervalech. Já sama jsem neplakala. Nechávala jsem slova kněze o bolesti, kterou je někdy příliš těžké nést, plynout kolem. Zpívala jsem žalmy a soustředila se na knoflíky kabátu, jenž jsem měla položený přes klín. Rakve klesly do podlahy (ta zadnější se musela posunout, nepočítalo se tam s více jak jednou rakví). Doznělo postludium, posbíraly jsme kabelky a další věci a trochu zmateně mířily ven z kaple. Jako kdybychom vyšly na světlo po dlouhé době, kdy jsme byly navyklé na tmu.

Teta Agnete mě chytila za paži hned, jak jsme vyšly ven.

„Kdo byla ta žena, která seděla sama úplně vzadu?“ skoro ta slova šeptala.

„Lilli?“ zašeptala jsem s bodnutím špatného svědomí a rozhlédla se kolem.

Tázavě se na mě podívala.

„Lilli, moje kamarádka ze školy, kterou jsem před pár dny navštívila.“

„Ne, nějaká stará žena. Přišla pozdě a zmizela hned, jakmile to skončilo. Nikdy dřív jsem ji neviděla.“

Pokrčila jsem rameny. Bylo tam víc lidí, které jsem neznala. Protože jsme neměli žádné parte, nemohla jsem nijak sdělit, že si nepřeji kondolence. Zamlkle a s krátkým přikývnutím jsem proto tiskla podané ruce a pospíchala co nejrychleji k parkovišti hned, jak jsem odtamtud mohla odejít. Povytáhla jsem si límec kabátu a čekala u auta zády otočená ke kapli, dokud za mnou nedorazila teta Agnete s Arthurem.

Bylo po všem. Mé kořeny byly pohřbeny. Byla jsem jediná, kdo zbyl z rodiny Sandových.

KAPITOLA 5

Seděla jsem v autě a v ruce pevně svírala přívěsek na klíčích, který ležel v kapse mého kabátu. S Hermansenem jsme u tety Agnete a strýce Arthura snědli lehký oběd. Měl mě vysadit na Paradiskrysset. Chtěla jsem tam jít sama. Okamžitě. Rozhodla jsem se tak, nebyl důvod to odkládat. Prostě jsem musela zpátky do domu mého dětství – do domu prodchnutého tajemstvím, dobrodružstvím, osamělostí, fantazií, křikem a rozezlenými hlasy, ledově chladným mlčením, které naplňovalo všechny kouty, hrou na piano, při níž se člověk rozechvěl touhou, krásou a ztracenými sny.

Ujistila jsem ho, že to bude naprosto v pohodě a že to chci udělat takto. Když jsem kráčela po chodníku, přešla ulici a zabočila do ulice Jacoba Kjødeho, šustilo mi pod nohama podzimní listí. Šla jsem pomalu, procházela jsem se, zdánlivě na klidné odpolední procházce. Nasávala jsem vůně podzimu a sledovala kapičky vody na listech, které se třpytily ve slunci, prosvítajícím přes zlaté listí. Podzim byl nádherný, pouze tu a tam skrápěný krátkými lijáky, které záhy střídaly nízké, intenzivní sluneční paprsky, jako kdyby slunce a déšť společně pracovaly na tom, aby barvy byly jasné, syté a krásnější, než jak jsem si je v tomto městě pamatovala.

Čtvrť Paradis. Tady jsem vyrostla, ve starém bergenském blahobytu, diskrétně uzavřeném ve vznešených vilách za branami, živými ploty a oplocením. Od té doby, co jsem se odstěhovala do New Yorku, jsem tady byla jen jednou, o Vánocích téměř před čtyřmi lety. Bylo to předtím, než jsem potkala Petera, když jsem tam byla nová a poměrně nezabydlená a bez někoho, s kým by bylo přirozené trávit svátky. Tudíž to dopadlo tak, že jsem odcestovala domů, ačkoliv jsem si to vlastně nepřála.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ráchelina kniha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.