Zuzana Koubková

ZNESVĚCENÝ HROB

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zuzana Koubková 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7106-1

Prolog

Smrt v předjarní plískanici

Venku za okny zuřila jedna z posledních vánic letošní zimy, ale v jizbě bylo teplo a útulně. Nad ohněm se pohupoval kotlík plný masa a cibule. Johanka shrábla trochu sušených hub a přihodila je do vývaru. Mohla být ráda, že budou dnes s Kolmanem večeřet takovou dobrotu. V jiných chaloupkách mají dávno jen suché kůrky, zatímco oni si jedí jako nějací velmoži.

Mohla být ráda, ale nebyla… Od božího rána ji svírala neblahá předtucha. Celou noc ji ve snu pronásledovali pavouci. Stará Filoména, bába, která kdysi rodila to jediné dítě, jemuž Johanka dala, byť nakrátko, život, jí sice svého času říkala, že pavouk je přičinlivý tvor, v bázni boží tkající své sítě, ale Johana tomu nevěřila. Pavouci nemohli mít s bohem pranic společného, byla to odporná stvoření, která na tento svět jistě rozesel ďábel. Johanka je nemohla ani vidět. V žádné chaloupce, v žádném měšťanském domě, a dokonce snad ani v žádném šlechtickém paláci (ačkoliv tam Johanka nikdy nebyla, aby to posoudila) neměli tak vysmýčeno, jako v Johančině chaloupce. Jakmile se objevila pavučina, vymetla ji bleskovou rychlostí. O mnoho horší to bylo, objevil-li se pavouk sám. Kolik sousedek už potrápila prosbou, aby ji šly zbavit toho tvora. Jednou dokonce pozvala do domu i lehkou holku – Irmu Bártovu, jen proto, že se jí v koutě usadil nevítaný host.

„To jsem ještě nezažila,“ smála se tehdy poběhlice. „Ženské mě od svých domů spíš odhánějí, než aby mne zvaly dovnitř.“

„Však já tě taky nezvu, abys mi sváděla manžela,“ upozorňovala ji rychle Johanka, „ale abys mi pomohla zbavit se pavouka.“

„A víš, že se pro změnu docela ráda popasuju s pavoukem, a ne s chlapem?“ ušklíbala se Irma. Popadla to neblahé stvoření jen tak do holých rukou a vynesla ho před dům.

Pavouci byli prokletím Johanina života. Pronásledovali ji za dne a někdy, jako právě dnešní noci, i ve snách. Tušila, že to znamená něco zlého, říkala to Kolmanovi, když se ráno chystal ven, ale odbyl ji mávnutím ruky. Měl skvělou náladu a nic jím nemohlo otřást. Ani hnusné počasí, ani ženiny lamentace. „Do večera jsem zpátky,“ ujišťoval Johanku se smíchem. „Uvař mi něco dobrého z těch zbytků masa, co máme. Večer přinesu čerstvé.“

„Já nevím, Kolmane,“ zakňourala Johanka, „jestli je to rozumný. Co když tě někdo uvidí?“

„Co by to nebylo rozumný?“ přerušil ji manžel, „Chceš snad jíst vodovou polívku a starej chleba? Ostatně,“ pokračoval rozšafně, „mám kouzelnej amulet vod matky Dory. S tím mě nikdo ani neuvidí, ani neuslyší, ani stopy po mně nezůstanou. Jasný?“ otázal se ještě, ale na odpověď už nečekal. Pískl na obrovského vlčího psa a v dobré náladě vyšel ven pod kabonící se nebe.

To vyvrhlo o chvíli později první náruč těžkých, mokrých vloček. Tály, sotva dopadly na zem, a nebesa rozhazovala marnotratně další. Do jara nebylo daleko a svatý Petr se potřeboval zbavit posledních zbytků sněhu.

Johana strávila den v samých obavách. Šila, předla, postarala se o zvířectvo, ale neustále se jí hlavou honili odporní pavouci, lezoucí jeden přes druhého, tak jak je viděla ve svém snu. Už aby byl Kolman doma, říkala si, když přinesla ze sklípku zbytky srnčího a dala je vařit. Vývar omamně voněl a Johance bleskla hlavou první příjemná myšlenka toho dne – představila si, jak se Kolman vrátí, ztěžka se posadí na lavici a s chutí se pustí do polívky, kterou mu připravila.

Už aby byl tady.

Za okny zavířily další sněhové vločky, vítr pronikavě vyl a Johaně šla z jeho hlasu po zádech husí kůže. Pak se na zápraží konečně ozvaly těžké kroky, někdo střásal sníh z hlavy a ramen. Zakňučel pes. Johanka vyskočila a spěchala otevřít. Kolman vešel dovnitř, těžký pytel shodil ze zad a úlevně si oddechl.

„Čertovská slota,“ poznamenal na adresu počasí, a pak se spokojeným výrazem dodal: „Krásně to tu voní.“

I psovi se vůně, linoucí se z kotlíku, zamlouvala a hned se začal ometat okolo ohniště. „Jedeš, potvoro,“ odháněla ho Johana, ale se smíchem. Kámen jí spadl ze srdce. Kolman byl zpátky.

„Dobrý lov?“ zeptala se, když nesla na stůl misku polévky. Pes dostal ovařené kosti a s chutí se do nich pustil.

„Skvělý,“ poznamenal Kolman. „Ten nejlepší, jaký jsme mohli mít.“

A pak Johanu k jejímu velkému překvapení popadl kolem pasu a posadil si ji na klín. „Budeme boháči, Johanko,“ vykládal nadšeně.

„Boháči?“ nechápala Johana. Viděla jen velký, zakrvácený pytel. Odhadovala, že je v něm upytlačený srnec. Samozřejmě, mohou jeho maso prodat hostinskému od Černého orla. Ten jim ale bůhvíjaké peníze nedá. Odbude je pár drobnými a ještě jim bude vyhrožovat, že je udá vrchnosti.

Kolman ale dál blábolil o zaručené odměně, která je nemine. „Víš, na co jsme v lese narazili?“ ptal se natěšeně. A hned si s nemenší vervou odpovídal. „Přece na černolesní tlupu. Našli jsme jejich tábor. Chápeš, Johanko?“

„Našli jste loupežnický tábor?“ vyděsila se Johanka.

„Nevšimli si nás,“ ujišťoval ji její muž. „Říkal jsem ti, že mám amulet od matky Dory. Hned zejtra půjdu za rychtářem a všechno mu povím.“

„Co? Žes v lese pytlačil?“

„Tak všechno úplně ne,“ zamručel Kolman a konečně se pustil do polívky. „Uvidíš, Johanko,“ vykládal s plnou pusou, „že nás nemine odměna. Páni už po Černolesních pěknou chvíli pasou.“

„Jen aby z toho nebyla nějaká mrzutost, Kolmane,“ strachovala se Johanka. Taky si nabrala misku polívky, ale vůbec na ni neměla chuť. Pomyšlení, že její manžel stál jen pár kroků od zlopověstné černolesní bandy, jí nahánělo hrůzu. Kdyby si ho všimli, kdyby ho chytili… Johanka nechtěla ani domyslet. Odporní osminozí tvorové z jejího snu jako by se opět drali z děr.

„No,“ řekl Kolman a položil lžíci do vyjedené misky, „půjdu se postarat o toho drobečka.“

„Srnec?“ zeptala se mechanicky. Ve skutečnosti ji vůbec nezajímalo, co je v pytli.

„Tak,“ přikývl a vstal z lavice. Měl v úmyslu odnést srnce do stodoly a tam jej vyvrhnout. Dělal to po celou zimu. Jeho chalupa stála daleko od ostatních lidských obydlí, téměř ve stínu Černého lesa. Nehrozilo, že někdo půjde okolo a zahlédne, co to Kolman vláčí do stodoly. Aspoň obvykle. Teď se znenadání dosud klidně odpočívající pes vztyčil a varovně zaštěkal.

„Co je, Vlku?“ začal Kolman.

„Někdo jde,“ pípla Johanka hrdlem tak sevřeným, až se divila, že jím prošel zvuk.

Kolman popadl pytel s kořistí a chtěl jej někam rychle schovat, ale to už se dveře rozletěly dokořán a v jejich nízkém rámu stála tmavá postava. Postava, která způsobila, že se zakrvácený pytel vysmekl Kolmanovi z rukou a těžce žuchl na zem.

Pes zavrčel a odhalil zažloutlé tesáky.

„Na tvém místě bych si tu potvoru hlídal,“ poznamenal muž, který stál na prahu, a klidně vešel dovnitř. Nemusel se ničeho bát, v napřažených rukou před sebou svíral natažený samostříl.

Kolman couvl ke stěně a spěšně chytil Vlka za obojek. Johanka tichounce zakvílela. Za střelcem se pod nízký strop její chaloupky vedrali další dva mužští. Měli rozedrané kožené kabátce, záplatované nohavice a nohy omotané hadry. Jeden držel v ruce obušek, druhý sukovitou hůl.

„Voní to tu jak v řeznickým krámu,“ řekl jeden z nich.

„Pytlák?“ zeptal se střelec. Ten nevypadal jako bandita, Johance připadal spíš jako šlechtic, měl opasek s mečem a oblečení sice obnošené, ale slušné.

„To bych řek,“ ušklíbl se jeden z otrhanců a popadl zakrvavený pytel. Zatřásl jím a… vypadl srnec s rozervaným hrdlem. „Nejspíš na něj poštval tu potvoru,“ hádal a ukázal na vrčícího psa.

„Chytrý nápad,“ poznamenal střelec. „Té psí bestie bude škoda.“

Johance unikl z hrdla přidušený vzlyk. Pavouci, příšerní, pekelní pavouci se drali ze všech koutů, sbíhali se k ní, už cítila jejich odporné nohy, jak jí lezou po sukních.

Pak se Vlk vytrhl z Kolmanova sevření a pokusil se na vetřelce zaútočit. Vzduchem zabzučela střela z kuše a srazila zvíře zpět. Psisko nestačilo ani zakňučet, skrz naskrz prošpikované šipkou dopadlo na podlahu.

„Já vám toho srnce dám,“ pokusil se o nejapný pokus o záchranu Kolman.

„Vo tom není žádný pochyby,“ rozchechtal se jeden z odrbanců.

„Přísahám, vážení pánové,“ drmolil Kolman, „budu mlčet jako hrob. Nikomu na světě neřeknu, co jsem viděl v lese, ani kde jsem to viděl, ani…“

„Vskutku? A cos viděl?“ zeptal se střelec. Kuši si přehodil přes rameno a se zájmem si Kolmana prohlížel.

„Já… já vlastně ani nevím,“ koktal nešťastný pytlák. „Nic. Nic jsem neviděl,“ zkoušel to zoufale.

„To je zvláštní,“ poznamenal střelec. „Budeš zřejmě raněný slepotou, protože jsi hodnou chvíli postával kousek od našeho tábora. Udělala se tam krvavá loužička, víš? Na tom místě, kde jsi stál.“

„To jsem nebyl já,“ vybreptl Kolman přiškrceným hlasem.

„Jak říkám,“ pokyvoval střelec, „zvláštní. Opravdu zvláštní. Ta krvavá stopa nás dovedla až sem, víš?“

„Ne, nevím,“ zavrtěl hlavou Kolman. „To není možný,“ opakoval, „to přece není možný. Mám takovej amulet…“

„Udělal bys lépe,“ rozesmál se zlým smíchem střelec, „kdybys amulet neamulet nechodil do lesa. V lese to totiž bývá hodně nebezpečné. Víš?“ položil zcela zbytečnou otázku.

Kolman se roztřásl. Do očí mu vstoupily slzy.

Johanka brečela už dávno. Doslova se zajíkala vzlyky. Bylo jí jasné, že Kolmanovy řeči loupežníky od jejich úmyslu neodradí. Nepotřebovali, aby někde po světě pobíhal člověk, který dovede najít jejich skrýš. A to by Kolman jistě dovedl. V lese byl jako doma. I bez Vlka se v něm orientoval lépe než kdokoliv jiný.

Johanka pohlédla na mrtvé psí tělo. Už zabili jeho a teď dojde na Kolmana s Johankou. Celá se roztřásla hrůzou, přízrační pavouci už jí nešplhali jen po sukních, dávno jimi byla obsypaná, už jí zalézali pod vlasy, do rukávů…

„Mám ho voddělat?“ zeptal se jeden z otrhanců a ukázal svou sukovicí na Kolmana.

„Raději ne tady,“ zavrtěl hlavou střelec.

„To se s ním chceš vláčet zpátky do lesa?“

„Ne, nechci,“ poznamenal střelec, „ale taky nechci, aby se tu zítra našly dvě oběti vraždy.“

„Vodkdy se štítíš vraždy, Marku?“ nechápal lotr.

„Já,“ rozesmál se Marek nepříčetným smíchem, „se už dávno ničeho neštítím. Jen na sebe nechci zbytečně přilákat pozornost kosteleckého rychtáře. Tihle dva jsou určitě kostelečtí poddaní.“

„Co by nám tak asi moh udělat kosteleckej rychtář?“ začal posměšně lotr.

„Třeba nic,“ pokrčil rameny Marek, „a třeba taky něco. Lepší když to bude vypadat, jako že tihle dva sešli ze světa přirozenou smrtí.“

„Ale jak chceš udělat, aby to vypadalo, jako že umřeli normálně?“ nechápal loupežník.

„To se ještě uvidí,“ usmál se Marek. „Kdes chtěl vyvrhnout toho srnce?“ obrátil se na Kolmana.

„Ve stodole,“ koktal dočista popletený Kolman.

„Odveďte je do stodoly,“ poručil Marek. „Pro srnce a čokla se vrátíme.“

„Čokla?“ divil se druhý z otrhanců. „Budeme si dělat psí pečínku?“

„Nakonec proč ne?“ pokrčil rameny Marek. „V každém případě tu nemůže zůstat. Je zastřelený kuší. To by vzbudilo pozornost.“

Lotrasi popadli Kolmana a začali ho pěstmi a kopanci pobízet ven z chaloupky. „Ženo?“ obrátil se střelec, kterého nazývali Markem, k Johance. Byla úplně ztuhlá strachy, neschopná vstát, od hlavy až po paty omotaná ďábelskou pavučinou.

„No tak,“ vyzýval ji střelec, ale pak pochopil, že Johanka sama od sebe nevstane. Chvíli váhal, ale nakonec vztekle zvolal: „Bůh mi to odpusť!“ Načež uchopil Johanu za rameno a zvedl ji ze židle. Pak ji před sebou vystrkal ze dveří chaloupky.

Johanka vůbec nechápala, co má Bůh tomu člověku odpouštět. To, že chce ji a Kolmana zamordovat? Nebo snad to, že na ni sáhl? Ztuhlá hrůzou se nechala odvléct do stodoly.

Vítr už nefoukal tak silně jako odpoledne, také vločky nepadaly. V dálce za západním obzorem umíralo slunce, jeho paprsky toho dne poprvé protrhly mračna, aby vzápětí nato pohasly. Ve stodole byla tma, tma a zima. Johana se kromě hrůzy roztřásla také chladem. Měla pocit, že i tady ji pronásledují její odvěcí nepřátelé. Na pavučinových vláknech, silných jako mužské předloktí, se okamžitě začali spouštět od stropních trámů a sápat se po ní. Johanka hlasitě vykřikla.

Ve skutečnosti to byl jeden z lotrů, kdo šplhal na trámy.

„Hej, ty,“ rozkřikl se jeho kumpán na Kolmana, kterého držel za rameno, „kde máš nějaký provaz?“

Pytlák se mu namísto odpovědi pokusil vytrhnout a zároveň jej udeřit do břicha. Povedlo se mu to jen zpola. Loupežník sice hekl, jak jej zasáhla Kolmanova pěst, pytlákovo rameno ale nepustil. Vzápětí nato udeřil obuškem, který svíral v druhé ruce, Kolmana do hlavy. Muž se zapotácel, z rozbité hlavy mu vytryskla krev.

Johanka mu chtěla pomoci, aspoň na chvíli zadržet ty lumpy, říci jim, že provaz je v koutě stodoly, ale byla spoutána pavoučími sítěmi, dusila se jimi, nebyla schopna vůbec ničeho.

Lotři nakonec přece jen našli provaz sami a zavěsili jej na jeden z trámů.

„Potřebujeme nějaký špalek,“ přemýšlel Marek.

„Kde máš špalky, pitomče?“ udeřil jeden z otrhanců na Kolmana.

„Tam, v přístřešku vedle chalupy,“ zablekotal zpola omráčený Kolman.

„Já ho přivalím,“ nabídl se druhý z lotrů.

O chvíli později byl špalek na místě a lotři na něj Kolmana vyzvedli. Z poledních sil se pokusil o odpor, ale když ucítil, jak mu na krk navlékají oprátku, vzdal se a ochabl.

„Zpytuj svědomí,“ doporučil nešťastnému muži Marek, „a máš-li nějaké hříchy, lituj jich.“

„Neeee!“ vyjekla v té chvíli Johanka. Máchala kolem sebe rukama, plácala se po celém těle, snažila se setřást přízračné tvory, kteří ji mučili.

„Co je s ní?“ zeptal se jeden z lotrů.

„Zešílela strachy,“ mínil Marek. „Podtrhněte pod ním ten špalek,“ ukázal na Kolmana. „Možná nám to tahle cácora usnadní a strachy i zhebne,“ pokračoval.

Lotři kopli do špalku a Kolman zůstal uvězněný ve smrtící smyčce, svíjel se, kroutil, rudl a modral v obličeji. Byl to nepěkný pohled a i ostřílení lotři raději odvraceli oči. Pouze Marek hleděl na umírajícího a snad se za něj i modlil. Aspoň to tak vypadalo podle jeho pootevírajících se úst.

Johanka měla šílený pocit, že ta ústa vyvrhují další a další pavouky. Další ďábelské tvory, kteří ji užuž zavalí lavinou svých odporných osminohých těl. Klesne pod nimi, udusí se pod jejich záplavou, tak jako se Kolman právě teď dusil a škrtil díky váze vlastního těla. Víc už nedokázala snést. Otočila se a vyrazila pryč.

„Ona utíká!“ všiml si jeden z lumpů.

„Chyťte ji!“ křikl Marek.

Johanka rozrazila dveře stodoly a pádila pryč. Nemyslela na lumpy za svými zády, na Markovu kuši, která jí může každou chvíli poslat smrtící šipku do zad, nemyslela ani na umírajícího manžela. Jediné, na co dokázala myslet, byla záplava odporných, špinavých pavouků, kteří se jí hnali v patách.

I.

Nebe bylo bez mráčku, šmolkově modré s jasně zlatým kotoučem slunce uprostřed. Cvrčci hudli jako o život a vysoko nad poli, jež svou zlatou barvou mohla soupeřit se sluncem, štěbetal skřivánek. Pravá letní pohoda. Jen kostelecký rychtář Lacek Koule si ji příliš neužíval. Právě totiž následoval vystrašeného kostelníka ke hřbitovu, či vlastně za hřbitov.

„Tak tady to je,“ vykládal snaživě kostelník, zatímco táhl Lacka do hustého šípkového křoví za hřbitovní zdí.

„Bezbožnost, svatokrádež,“ pípal za Lackem pobledlý farář. „Bohu i lidem odporný čin.“

„No fuj,“ pravil Lacek a ucpal si dlaní nos. Bylo vedro a nad zpola rozhrabaným hrobem se rojily mouchy.

„Jak jsem říkal, rychtáři,“ rozkládal kostelník, „hned mě to uhodilo do nosu.“

„Není divu,“ zafuněl Lacek, řečený Koule, rychtář hrazené královské vsi Kostelce.

Pak vycouval z páchnoucího křoviska a uhodil na kostelníka: „Cos tu dělal?“

„Šel jsem na stranu,“ zněla prostomyslná odpověď.

„Přímo sem? Do šípků za hřbitovní zeď?“ nevěřil svým uším Lacek.

„Tady velebný pán,“ ukázal kostelník na faráře, „mě poslal, ať pořežu větev, co se odlomila z tamhletoho velkého jasanu.“

„Předevčírem,“ jal se hned kostelníkovu výpověď doplňovat farář, „jak byl ten velký vítr. Včera jsem se šel podívat, zda nenapáchal nějaké škody na hřbitově, a hned jsem si jí všiml. Říkám si: ta by se hodila na topení, tak jsem poslal kostelníka, aby ji nařezal.“

Na topení? Teď v červenci?, myslel si Lacek. Ale ano. Páter Johan už je takový. Kalhoty stahuje míli před brodem.

„No,“ líčil dál kostelník, „tak řežu, řežu a najednou to na mě přišlo. Nechtěl jsem hned u cesty. Říkám si: nějaká ženská půjde na hřbitov…“

„A okoukne ti panímandu,“ ušklíbl se Lacek.

„Jen nech být, rychtáři,“ ozval se znovu velebníček, „Písmo nám praví: běda tomu, skrze něhož pohoršení přichází. A taky, že ženy jsou nádoby hříchu. Kostelník udělal dobře, že je svou nahotou neprovokoval.“

Třesky, plesky, myslel si rychtář. Chtěl by vidět, jak se nějaká svíčková bába, co se v tomhle parnu plouží na hřbitov, chlípně vrhne na kadícího kostelníka.

„Pak jsem to ucítil,“ pokračoval ve výpovědi kostelník.

„A nadělal si do gatí?“ navrhl Lacek.

„Věř tomu nebo ne, rychtáři, ale vono mě to nutkání v tu chvíli úplně přešlo. Já myslel jen na to, že se zprávou vo týhle hrůze,“ mávl rukou směrem k rozhrabanému hrobu, „musím za velebným pánem, a von mě zas poslal za tebou, protože tohle není přirozený, že jo?“

„U té zdi,“ přidal se páter Johan, „jsou pohřbeni lidé, kteří nezemřeli v jednotě s naším Pánem.“

„Sebevrazi,“ zafuněl rychtář, „nekřtěňátka, popravení zločinci…“

„Třeba tohohle,“ mínil a hladil si olysalou hlavu, na níž se mu perlil pot, „vyhrabala nějaká zvěř.“

„Jaká?“ zeptal se zvědavě kostelník.

„Co já vím,“ trhl rameny rychtář, „lišky, vlci…“

„Kde by se teď v létě vzali tak blízko obce?“ zajímalo kostelníka. „Ti jsou zalezlí v lesích a vylezou zas až v zimě.“

„Kdepak,“ stál si na svém velebníček, „tohle je nějaká bezbožnost, ďábelská pleticha…“

„Toulaví psi,“ napadlo rychtáře.

„Mluvil jsem tuhle s rasem,“ ozval se znovu kostelník; Lackovi už byl z duše protivný, „a říkal, že co byly ty hladový zimy, tak skoro žádný toulaví psi nejsou. Navíc,“ dodával, „na tomhle místě se pohřbívalo bůhví kdy. Sám vidíš, rychtáři, že je celý zarostlý roštím. To tamhle vo kus dál,“ mávl rukou podél kamenné hřbitovní zdi, „tam leží starej Kolman, vždyť víš… jak si vzal koncem zimy sám sobě život, blázen, Bůh mu to vodpusť. Jeho žena se z toho, chudák, dočista pomátla. Pořád mu tam nosí kytky a zapaluje svíčky. Ale tady?“

„Ďábel po nás znovu natahuje své pařáty,“ přidal se kněz. „Ledva nás na jaře zbožný pan Zdislav z uhříněvské komendy osvobodil od loupežnické tlupy z Černého lesa, už se nás kníže pekel opět pokouší uchvátit do spárů.“

„Ale no tak, velebný pane,“ zarazil velebníčkovi jeho apokalyptické vize Lacek, „vždyť ani pořádně nevíme, co v tom hrobě leží.“

„Na zvíře to nevypadá,“ zavrtěl hlavou kostelník. „Já se trochu kouk… a má to na sobě šaty.“

„No, jo,“ zafuněl rychtář a otřel si zpocenou pleš. Taky se i přes příšerný zápach „trochu kouk“ a viděl, že ve zpola odkrytém hrobě leží lidské tělo. A rozhodně tam neleží tak dlouho, aby na něm mohla vyrůst bujná křovina.

„Sakrapráce,“ zaklel polohlasem. Má on tohle zapotřebí? V takovém vedru? Chtěl si zajít na pivo do šenku na náměstí a namísto toho tohle!

„Hlavně o tom nikde zbytečně nepovídejte,“ vyzval faráře s kostelníkem. „Už tak má Kostelec nevalnou pověst kvůli tomu zatracenému židovi, co jsme ho zmáčkli na jaře.“

„Zatracený“ žid, jinak překupník zlopověstné černolesní bandy, se už pár týdnů houpal na šibenici za vsí. Za velké účasti publika ho tam pověsil pozvaný kutnohorský kat. A shrábl za to nekřesťanskou odměnu z kostelecké kasy, říkal si znechuceně Lacek.

Bandu zlikvidovali už na jaře urození pánové Nevlas z Říčan a Bohuslav Průhonický, nejvznešenější a nejbohatší šlechtici v okolí. Vlastně, ne tak docela. Mluvilo se v téhle souvislosti i o bratrech Hornoměcholupeckých. Ale v těch, dumal Lacek, by strážce pořádku hledal málokdo. Vždyť už jméno jejich zboží mluvilo za vše.

Kdoví jak se to vlastně na jaře seběhlo, přemýšlel rychtář. Nejspíš to všechno, říkal si v duchu, nějakým způsobem spunktoval ten johanita, zbožný bratr Zdislav, co o něm právě před chvílí mluvil velebný pán. Přijel hned z jara, poslali ho ze Strakonic, prý aby udělal v okolí Uhříněvsi pořádek.

Zvláštní, že poslali právě jeho. Jako by se v okolí Uhříněvsi vyznal, přitom tvrz patřila johanitům teprve pět let. Předtím na ní seděli templáři. Možná, dumal Lacek, je ten Zdislav odněkud z okolí. Jenže, mudroval, to se mi nezdá. To bych si ho pamatoval.

Lacek Koule byl kosteleckým rychtářem sedm let, od památného roku třináctistého desátého, kdy se stal českým králem Jan Lucemburský. Právě on potvrdil Kouleho do úřadu. Předtím provozoval Lacek v Kostelci kupeckou živnost se svým bratrem Čeňkem. Často byl na cestách, znal lidi. A tohohle Zdislava, přemýšlel, neměl kam zařadit.

„Tak co s tím?“ začal zase kostelník a palcem ukazoval za sebe k páchnoucí šípkové křovině.

„Co?“ rozzlobil se rychtář. „Musíme sehnat hrobníka, ať ,to‘ vykope, a my víme, s čím vlastně máme tu čest.“

„Hrobník tu není,“ zahučel páter Johan.

„Jak není?“ nadskočil Koule.

„Hledal jsem ho už včera. Myslel jsem, že by mohl tu větev pořezat on,“ vysvětloval kněz.

„Vždyť ho znáš, rychtáři,“ přidal se kostelník. „Každou chvíli se někam vypaří. Jak nemá co na práci, trajdá krajem.“

„Jenže teď má co na práci,“ vztekal se Lacek. „Nu, co se dá dělat. Kostelníku? Vykopeš to ty.“

„Já?“ zděsil se kostelník. „Podívej se, rychtáři, já jsem poctivej a bohabojnej křesťan. Já hrob znesvěcovat nebudu.“

„Jakýpak znesvěcování? Vždyť to ani není na hřbitovní půdě.“

„Kostelník má pravdu,“ ozval se páter Johan. „Nevíme, co je v tom hrobě pohřbené, ani jak se to tam dostalo. Zahrávat si s něčím takovým by mohlo být pro dobrou křesťanskou duši na pováženou.“

„Ba, ba,“ přitakával kostelník.

„Zlý duch na nás neustále líčí pasti,“ blábolil farář.

Lacek měl dojem, že se mu to snad zdá. Vedro k padnutí, za hřbitovní zdí neznámá mrtvola a on tu stojí a dohaduje se s pověrčivým kostelníkem a ustrašeným farářem, kdo tu neblahou mršinu vykope. Nakonec po něm ještě budou chtít, aby tu rasovinu odvedl sám.

Rasovina? To slovo ho navedlo správným směrem.

„Dojdi pro rasa, kostelníku,“ poručil. „Ať si přinese lopatu a motyku. Koneckonců, právě za tohle je placen.“

Ačkoliv byl Kostelec pouhou hrazenou vsí, po většinu roku v něm vládl ruch jako ve městě. Však se také místní za měšťany považovali. Nastavěli si domy kolem prostorného náměstí, na němž se pravidelně konaly trhy. Čepovali pivo, které se vařilo snad v každém domě, prodávali potraviny a kovali koně. Nabízeli zkrátka všechny služby, jichž je třeba jezdcům a povozníkům, prostě lidem, kteří jsou na cestě z Prahy do Kutných Hor, anebo naopak.

Kostelec ležel na den jízdy od pražských hradeb. A až na rychlé královské nebo šlechtické posly se v něm zastavil každý, kdo tudy projížděl. Ostatně i jízdní posel si rád vypil jedno rychlé pivo v sedle, zatímco jeho kůň chlemtal vodu ze džberu.

Kupci a formani se obvykle zdrželi přes noc. Přespali v některém z hostinců a s chutí svlažili hrdlo. „Víš, Lacku,“ vykládal jednou jeden značně podnapilý obchodník svému někdejšímu kolegovi, nyní rychtáři, Koulemu, „co vám tu chybí?“

„Pranýř?“ uvažoval Lacek. „Městská stoka? Nebo pořádné hradby?“

„Hampejz,“ dal se do hlasitého smíchu kupčík. „Pořádný hampejz, kam by mohl chlap zajít, když je sám na cestách.“

„Že se nestydíš, ty nemravo,“ okřikoval ho Lacek pohoršeně. „Kostelec je řádná královská obec, navíc tu odnepaměti stojí opevněný kostel svatého Jakuba. Jak by se něco takového – staroslavný kostel a – Bůh mi odpusť – nevěstinec snášelo vedle sebe?“

„Víš, ty troubo,“ smál se tehdy Lackův opilý kolegián, „kolik kostelů je v Praze? A kolik hampejzů?“

Hampejz v Kostelci neměli, ale nevěstky tu pochopitelně byly. Když měl povozník chuť na hezkou holku a v měšci mu chřestily peníze, neostrouhal.

Tedy většinou. Zrovna onoho parného letního dne, kdy kostelník objevil za hřbitovem mrtvolu, bylo v Kostelci podivně pusto. Žádní cestující, žádné naložené vozy a unavení zpěnění koně. V šenku U Černého orla sedělo pár tatíků a krátilo si dlouhou chvíli stýskáním na časy. „Co nám zabili krále Václava, toho jména třetího…“

„Že tě baví s tím zase začínat!“

„Jen ho nech. Vždyť má pravdu. Od té neblahé královraždy v třináctistém šestém to jde v Čechách od deseti k pěti. Vznešení pánové se perou o úřady a prebendy, ti méně vznešení přepadají na cestách jako obyčejní lapkové. Církev hrozí peklem, ale co je to platné, když to už dávno nastalo. Válka, hladomor, neúroda…“

„Podívejte,“ přerušil někdo stesky svých spolustolovníků, „kostelník zase někam chvátá. Před chvílí utíkal na faru. Pak za rychtářem. Pak se i s rychtářem a farářem vypravil někam za ves.“

„Že by se něco stalo?“

„Vždyť to říkám…“

Pantátové se zvedli a šli se podívat ven, co se děje. Putykář usoudil, že teď stejně nic nevydělá, zamkl a šel s nimi. Přidalo se pár zvědavých sousedek. Dokonce i jedna nevěstka, Irmengarda Bártova, se připojila.

„Sakrapráce,“ klel Lacek Koule, když viděl to procesí blížit se ke hřbitovu.

„Klít je hřích, rychtáři,“ upozorňoval ho páter Johan. „Stejný jako požádat manželku bližního svého.“

Lacek mu užuž chtěl odseknout, že kdyby si mohl vybrat… Ale pak spatřil kostelníka s rasem, jak se prodírají zástupem zvědavců.

Pohodný si nesl přes rameno motyku a lopatu. „Tak kdepak tu mrchu máme?“ volal už zdálky. „Doufám, že není moc velká. Nevzal jsem si trakař. Nebo ji mám zakopat na místě?“

„Nebudeš zakopávat,“ osvětlil mu Lacek, „nýbrž právě naopak.“

Zástupem čumilů proběhla vlna vzrušení. „Hej, Lacku, co se stalo?“ zvolal jeden z nich.

„No tak, rychtáři,“ přidala se Irmengarda, „nenech se přece prosit!“

„Důstojný otče,“ obrátil se Lacek Koule na faráře, „řekni jim něco.“ Ale páter Johan jenom drmolil modlitby.

„Za tohle budu chtít příplatek,“ prskal ras, když zabořil motyku do země.

Zápach přinutil většinu přihlížejících couvnout. Irmengarda dokonce běžela zvracet za další křoví. „Pater noster,“ šeptal farář.

Lacek se přemohl a přistoupil blíž k rozkopanému hrobu. Masařky mu narážely do hlavy a rozčileně bzučely kolem uší. Díkybohu, napadlo rychtáře, že mám tak málo vlasů. Když si představil, že by se mu do nich ta havěť zapletla…

„Budeme potřebovat nějaký prkna, rychtáři,“ sděloval mu huhlavě ras, „abychom ho na ně položili. I když nevím, jestli ho udržíme pohromadě.“

„Vždyť je to hrobník,“ vybreptl Lacek překvapeně.

Mrtvé tělo bylo sice odporně zohavené hnilobnými procesy, ale přece jen si stále uchovávalo svoji podobu. Ať už měl ve zvyku toulat se kdekoliv, bylo jasné, že teď už hrobař neudělá ani krok.

Většina uhříněvských nevolníků byla vysvlečena jen do košil, někteří dokonce jen do spodků. „Na tři, chlapi!“ křičeli na sebe, zatímco vztyčovali další kůl v palisádě.

„Opři se do toho, Klubko!“

Klubko, obrovský, kostnatý chlap, s mohutnými pažemi a chlupatou soudkovitou hrudí, vyšplhal na přistavené lešení a rozpřáhl se dřevěnou palicí. Kůl zajel do země.

„Ještě!“

Další rána obrovským nástrojem a kolík poklesl o několik dalších pídí.

Klubko šplhal dolů z lešení a chlapi připravovali další kolík. Usadili ho do předem vykopaného lůžka, pomocí lan vztyčili, mezitím jiní přesunuli lešení.

„Na tři! Opři se do toho!“

Ve vzduchu visela vůně čerstvě opracovaného dřeva a mužského potu. Také piva, kterým stavitelé palisády bohatýrsky splachovali svoji žízeň.

Bratr Zdislav, ctihodný rytíř johanita, jinak správce uhříněvské tvrze, stál na pavlači a sledoval počínání svých poddaných. Slíbil jim, budou-li snaživí, že nechá porazit malé prasátko a vystrojí pro ně hody. Prasátko už se zpracovávalo a libá vůně ovaru soupeřila s vůní pilin.

„V životě jsem neslyšel,“ poznamenal za Zdislavem třináctiletý chlapec Herman, který byl jakýmsi rytířovým panošem nepanošem, „aby se zabijačka dělala v létě.“

„Tohle není zabijačka,“ začal mládenci vysvětlovat rytíř. „Slíbil jsem těm mužům odměnu za dobře odvedenou práci, tak ji dostanou.“

„A nezkazí se všechno to maso?“ zajímalo Hermana.

„Nezkazí,“ dal mu odpověď Zdislav, „protože se sní.“

„Týden budeme jíst jenom maso,“ dal se do smíchu Herman. „Úplně všichni.“

„A proč ne?“ odpověděl mu taktéž se smíchem Zdislav.

V té chvíli vjel do dvora uhříněvské tvrze jakýsi obtloustlý páter na ušaté mule. Byl celý uřícený a nechápavě se rozhlížel kolem sebe. Teprve když začichal vůni ovaru, rozlil se mu po tváři spokojený úsměv.

„Neobtěžoval bych tě,“ vykládal páter Johan, zatímco si olizoval mastné prsty, „ale celá ta záležitost zavání mocnostmi pekelnými.“

„Já ale stále nechápu,“ vrtěl hlavou Zdislav, „co bych pro tebe mohl udělat. Kostelec je královskou vsí, má svého rychtáře a ten zabitý…“

„Hrobník,“ upřesňoval páter Johan.

„Hrobník,“ pokračoval Zdík, „byl královský poddaný.“

„Nezemřel z přirozené příčiny,“ vedl si svou kostelecký farář. „I když je Lacek Koule dobrý rychtář a já snad také nejsem z nejhorších služebníků božích, Kostelec může ochránit pouze vskutku zbožný muž, cele oddaný službě našemu Pánu.“

„A ty myslíš, že já…?“ začal Zdislav nešťastně. Nechtěl to před farářem pochopitelně vykládat, ale do zmiňovaného světce měl hodně daleko. Kdyby se Lacek Koule trochu zamyslel, jistě by přišel na to, proč se Zdík v kraji vyzná. Nepocházel odsud, ale řadu let tu žil. Přišel do Uhříněvsi v devadesátém osmém roce minulého věku. To ovšem na tvrzi ještě vesele hospodařili templáři. A templářem také Zdík původně byl. Teprve po zániku řádu v roce 1307 se stal johanitou. Zatímco v zahraničí končili templáři příšernou smrtí v plamenech, v Českém království je nikdo nijak zvlášť nepronásledoval.

Mohli pochopitelně, tak jako Zdíkův představený Bertold z Gepzenštejna, odjet do Říma za hrdou, leč bolestivou smrtí, zrovna tak ale mohli odejít zpět do civilu, vrátit se ke svým rodinám, hospodařit na zděděných statcích a dokonce se i oženit a mít děti. Zdislav podobnou možnost neměl, byl panský levoboček, pokud nechtěl skončit jako poslední žoldák v nějaké šlechtické družině, musel zůstat v klášteře. Nezbylo mu tedy než vyměnit jeden rudý kříž za druhý, z templáře se stát johanitou.

Samozřejmě, že rytíři svatého Jana Jeruzalémského z nového spolubratra, jehož původní řád byl obžalován z těch nejstrašlivější zločinů, velkou radost neměli. Sotva by mu svěřili správu nad Uhříněvsí, nebýt černolesní bandy. Právě díky ní a znalosti prostředí, v němž operovala, se Zdík nakonec vrátil zpátky.

Uhříněvský dvorec nalezl v žalostném stavu. Palácové stavení i hospodářské budovy byly smutně zchátralé, břevna v palisádě se nakláněla jako opilá. Zdislavův předchůdce na místě uhříněvského správce byl boží muž, který na světské statky příliš nedbal, zatímco jeho šafář na ně naopak dbal až příliš, takže hleděl, co mohl, ukradnout. Černolesní banda poslala oba dva na onen svět. Správa dvorce přešla na Zdislava. Sotva byla loupežnická banda potřena a on se trochu zabydlel, pustil se do oprav. Vztyčení nové palisády bylo jejich součástí.

„Mám tu práci,“ zkusil se vymluvit.

„Jistě, jistě,“ mumlal páter Johan, „ochrana majetku je jistě důležitá, ale co znamená proti ochraně dobrých křesťanských duší?“

„Víš, otče Johane,“ začal Zdislav znovu, pro změnu z jiného konce, „snad by ses měl obrátit na pana Nevlase z Říčan, je purkrabím pana Chotka, nejvyššího zemského sudího. Je to dobrý a statečný rytíř a jistě tě neoslyší.“

„Tak, tak,“ pokyvoval souhlasně hlavou Johan, „kdyby šlo jen o světský zločin, určitě bych se na pana Nevlase spolehl. Ale tady byl znesvěcen hrob, původní ostatky vykopány a na jejich místo pohozen zavražděný člověk! Víš, co to může znamenat?“

„Nevím,“ zavrtěl hlavou, která se mu začínala točit, Zdislav. Jak postával celý den venku na sluníčku, chytil zřejmě úpal. K tomu pivo, jímž zapíjel vepřovou pečínku, a páně Johanovy strašidelné řeči…

„Slyšel jsem leccos o té takzvané černolesní bandě,“ začal důležitě vykládat Johan. „Vím, že se neštítili ani těch nejstrašnějších zločinů proti Bohu i lidem. Co když někdo z nich – Bůh mi to odpusť,“ páter vyvrátil oči v sloup a začal se křižovat, „vyvolal přímo samotného Satana?“

„Ty myslíš…?“ začal Zdík otřeseně.

„Možná už víš,“ líčil mu teď spikleneckým šepotem páter Johan, „že tato tvrz původně patřila templářům. Ti byli také podezřelí z obcování s ďáblem. Celý tenhle kraj,“ končil kněz svůj žalostný monolog, „je už léta ve stínu ďábelských perutí.“

„Templáři odsud dávno odešli,“ pokoušel se mu odporovat Zdislav, i když věděl, že neříká tak úplně pravdu, „černolesní banda je také potřena…“

„Jak si můžeš být jistý, že někdo z nich nepřežil? Že se po smrti svých druhů nedal do spolku s někým daleko příšernějším, než jsou lupiči a vrazi?“

To Zdislav pochopitelně nevěděl. Viděl, čeho byli Černolesní schopni, opravdu to vypadalo jako dílo ďáblovo. A věděl – naneštěstí – také, kdo jim velel. Setkal se s mužem, který si říkal Marek, a sprovodil ho ze světa, ale ještě předtím si uvědomil, kým vlastně Marek je. Páter Johan sice vypadal jako tlustý budižkničemu, ale to, co říkal, dávalo až příliš dobrý smysl.

Zdislav se otřásl. Až dosud si myslel, že všechna obvinění, vznesená proti jeho někdejšímu řádu, byla smyšlená. Že to jen francouzský král Filip Druhý prahl po pohádkovém bohatství templářů. Ale co když…?

Černolesní banda pohřbívala své oběti do odpadkových jam. Do těch samých jam chodili na potřebu. Sotva si představit odpornější znesvěcení lidských ostatků. Teď kdosi neznámý lidské ostatky vyhrabal a na jejich místo se pokusil ukrýt tělo mrtvého hrobníka. Ale opravdu se pokusil je ukrýt? Co když mělo být hrobníkovo tělo naopak nalezeno?

Kostelečtí chytili a popravili spolupracovníka zlopověstné černolesní bandy a sotva uplynulo několik měsíců, je jeden ze služebníků obce zavražděn a za podivných okolností uložen do znesvěceného hrobu. Možná je to všechno jen náhoda, ale zrovna tak může mít páter Johan pravdu a za tím vším je nějaký strašlivý satanský rituál.

A co hůř! Možná že s tou ohavností opravdu nějak souvisejí templáři. Zdíkovi se při tom pomyšlení zatočila hlava tak, že to rozhodně nemohlo být jen z piva a sluníčka.

Nevlas Říčanský nenosil své podivné jméno náhodou. Jako chudý příbuzný bohatého pana Chotěbora z Říčan, toho opravdu mnoho nevlastnil. Navíc měl nějakým podivuhodným řízením božím hlavu jako koleno. Jinak to byl obrovitý muž, zvící rozměrů starého medvěda, a stejně jako letitý huňáč i on byl překvapivě rychlý a mrštný. Zdislav ho viděl při pronásledování lupičů, a ačkoliv byl velmi slušný bijec, s Nevlasem by se jen nerad pouštěl do křížku. Bohužel, právě to jej mělo potkat.

Nevlas byl ostatně medvědovi podobný i v lecčems jiném. Byl vzteklý a nabručený, ale dokázal být také neočekávaně lstivý a bystrý. Svému bohatému příbuznému, jehož z duše nesnášel, sloužil jako purkrabí říčanského hradu.

Když tam Zdík s doprovodem dorazil, cvičil právě na hradním nádvoří svoje panoše v zacházení s mečem. „Díkybohu, že jedeš, bratře Zdíku,“ přivítal johanitu. „Pomůžeš mi předvést téhle drobotině, jak vypadá skutečný souboj. Samozřejmě,“ dodával, když viděl Zdislavův zděšený pohled, „jen cvičný.“

„Ale já bych s tebou potřeboval něco probrat,“ vymlouval se Zdík.

„Jistě, jistě. Rád tě vyslechnu, teď ale udělej něco ty pro mne,“ vedl si svou Nevlas a už se stavěl do střehu.

Zdíkovi nezbylo než vytasit meč a postavit se proti němu. Chvíli se s mohutným mužem jenom obcházeli a hodnotili pohledy. Pak Nevlas zaútočil. Obořil se na johanitu drtivým horním sekem. Zdík byl dostatečně prozíravý, aby věděl, že krýt takovou ránu by bylo zbytečně vysilující. Raději se vrhl stranou, úhybem unikl svištící zbrani a sám sekl po Nevlasovi příčným sekem. Méně mrštného soupeře mohl tímto manévrem překvapit, Nevlas se ale navzdory své mohutnosti otočil jako na obrtlíku a johanitovu čepel vykryl. Stáli teď poměrně blízko sebe, čehož obr hned využil a navalil se na Zdislava ramenem. Scházelo málo a byl by johanitu povalil na zem. Zdislav ale naštěstí včas odhadl jeho záměr a uskočil dozadu.

Mládenci, přihlížející souboji, křičeli a tleskali. Přidal se k nim i Herman. Sám sice nepocházel ze šlechtické rodiny a šermovat se nikdy neučil, o to víc teď ale Zdislava podporoval.

Nevlas znovu zaútočil, tentokrát ne s takovou silou. Nejspíš si uvědomil, že duchapřítomný, mrštný soupeř hraje na to, aby ho unavil. Nebude-li vkládat do ran takovou sílu, bude tím, kdo se unaví svými úhybnými manévry, právě naopak Zdík. Johanita byl ale stejně předvídavý jako Nevlas. Nehodlal se zbytečně vysilovat. Tentokrát Nevlasovu ránu kryl, ukročil ale kousek stranou a ránu jen nezachytil, ale odrazil. Přešel do protiútoku a teď to byl on, kdo se obořil na Nevlase.

To už souboji přihlíželi nejen říčanští panoši, ale každý, kdo se tou dobou pohyboval po nádvoří.

Zdík zasypal Nevlase ranami, ten je ale všechny bez potíží vykryl. Po třetím seku odrazil johanitovu čepel příčkou a zaútočil na Zdislava nikoliv čepelí, ale hruškou svého meče. Scházelo málo a byl by řádovému rytíři vyrazil přední zuby. Zdík se ale stihl zaklonit dostatečně daleko, otočit odražený meč a vést s ním útok na Nevlasovy slabiny.

Pochopitelně nedosekl. Zastavil zbraň včas. Přesto si obr uvědomil, jakou šanci mu dal, a hlasitě zaklel. „U všech rohatých, bratře Zdislave, právě jsi mě vykastroval jako vola do zápřahu!“

„Tím bych si nebyl tak jist,“ vrtěl hlavou Zdislav a hlasitě u toho oddechoval. Těch pár minut souboje s Nevlasem nebylo právě lehkých.

„Nač být zbytečně skromný?“ oponoval mu říčanský purkrabí. „Porazil jsi mě.“

„Víš, co by se stalo, kdybych tu ránu dokončil?“ ptal se jej Zdislav.

„Už nikdy bych nepotěšil svou paní,“ zafuněl Nevlas.

„Hlavně by ses na mě svalil,“ objasňoval jemu, ale také dychtivým posluchačům v řadách diváků souboje, Zdislav. „Zavalil bys mě celou svou vahou. Navíc tím mečem, který máš v ruce, bys mi zřejmě slušně pocuchal obličej. Ve skutečném souboji,“ vysvětloval dál Zdislav, „bych ten sek také nedokončil. Použil bych ho jenom jako pohroz a nechal tě, ať se rychle vzdálíš. Díky tomu bych se mohl dostat z jinak dost nešťastného záklonu.“

„Slyšíte to?“ smál se Nevlas a obracel se ke svým panošům. „Tohle je opravdový mistr šermíř.“

Zdislav se snažil tvářit, že jej obrova chvála nenaplňuje pýchou. Podle pravidel řádů, jak toho, jehož býval členem, tak toho, k němuž náležel nyní, měl vše, co dělal, dělat nikoliv pro svoji, ale pro boží slávu. Přesto byl rád, že Nevlase přemohl. Navíc tak rychle. Slunce připalovalo a jemu bylo v těžkém řádovém plášti horko. Nevlas byl jen v soukenné suknici, zrovna tak jeho panošové, prostí poddaní říčanského hradu obvykle jen v košilích. On ale musel mít podle řádových regulí roucho i plášť a bez pádného důvodu je nesměl na veřejnosti svléknout.

Zdík s těžkým sebezapřením proto nyní pravil: „Chceš odvetu?“

Panošové povyskočili, jistě by se jim další šermířská ukázka líbila, ale Nevlasovi bylo zřejmě také horko, takže jen zavrtěl holou hlavou. „Pro dnešek toho necháme,“ prohlásil. „Ostatně, prý mi chceš něco důležitého sdělit.“

„Ech,“ prohodil johanita rozpačitě, „to je na delší povídání. Navíc jen pro povolané uši…“

„Rozumím,“ zabručel Nevlas. „Pojďme do hostinské síně. To vedro,“ píchl masitým palcem k nebi, „si žádá něco osvěžujícího do hrdla.“

Pak se otočil a rázným krokem, jemuž jen tak někdo nestačil, vyrazil k palácovému stavení. Zdík natáhl dlouhé nohy a srovnal s ním krok. Zato chlapci, kteří vyrazili za nimi, museli popoběhnout. Herman, nadouvající se pýchou na svého pána, se přidal.

Druhý ze Zdíkových společníků, pacholek Günter, pochopitelně zůstal na nádvoří. „Jsem rád,“ prohodil k johanitovi Nevlas, když si Güntera všiml, „že toho zmetka necháváš tam, kam patří.“

„Günter není zmetek,“ jal se svého sluhu hájit johanita, „je sice sprostého rodu, ale je to důmyslný a statečný chlapík.“

„O tom žádná,“ zafuněl říčanský obr, „ale kdo se na něj má dívat?“

Pravdou bylo, že Günter vskutku neskýtal příliš povzbudivý pohled. Byl to kulhavý pokřivený mrzák, s jedním ramenem výš než druhým. Zdislav ho dostal od strakonických bratří johanitů proto, že jim k ničemu nebyl a rádi se ho zbavili. Později ovšem zjistil, že Günter je chytrý člověk, který navzdory svému tělesnému postižení nezatrpkl a v leckteré situaci si ví rady. Někdy si dokonce říkal, že je-li někdo oním pověstným „prosťáčkem božím, jemuž náleží království nebeské“, je to právě jeho kulhavý strakonický pacholek.

Říčany byly výstavný hrad, patřící mocnému a bohatému rodu. Možná nebyli páni z Říčan, erbu stříbrných leknínových listů, tak významní jako Ronovci, erbu ostrve, nebo Buzovici, nosící ve štítu černou kančí hlavu, o pánech z růže, mocných jihočeských Vítkovcích, ani nemluvě, i tak to ale byli přední čeští šlechtici, a podle toho jejich rodinné sídlo vypadalo.

Jaká ironie, říkal si v duchu Zdislav, že zde pan Chotek takřka nepobývá! No jistě, velevýznamný pan Chotek musí pletichařit ve svém pražském paláci. Zdislav tam jednou byl, takže věděl, že to tam nejvyšší sudí také nemá ošklivé – prostorné místnosti s vysokými okny, na stěnách kožešiny a čalouny, v rohu mohutná kachlová kamna, na sediliích polštářky a ovčí rouna.

Zařízení hostinské síně říčanského hradu vypovídalo spíše o Nevlasově vkusu. V čele se skvěl obrovský krb, nad nímž byla zavěšena – jak jinak? – veliká medvědí hlava. Další lovecké trofeje zdobily ostatní stěny. Místnosti dominoval mohutný stůl se dvěma lavicemi po stranách. Trochu bokem stál jiný, menší „dámský“ stůl. Zdík věděl, tedy spíše z doslechu než z vlastní zkušenosti, že u podobných stolů sedávaly ženské členky společnosti, pokud měl pán domu pocit, že u „mužského“ stolu by mohly dojít k nějaké úhoně.

Zdislav měl se ženami jen pramálo zkušeností, nějaké ale přece jen navzdory svatým slibům, jež kdysi složil, udělal, a tak věděl, že ženy se tomuto druhu „úhony“ brání mnohem méně, než by se jejich mužským protějškům líbilo.

„Jen dál,“ zval Nevlas svého hosta a usadil jej k rozměrné tabuli. Sám se svalil naproti němu a poručil chlapcům, kteří přišli s nimi, přinést poháry a nalít. „Jen na bratru johanitovi nešetřte,“ vyzýval panoše. „Po tom, co vám dnes předvedl, si zaslouží svlažit hrdlo.“

Panoši, chlapci ze šlechtických rodin, kteří byli v Říčanech na vychování a k jejichž povinnostem patřilo také být k ruce pánovi hradu, kmitali kolem stolu. Jen Herman nevěděl, co počít. Neměl šlechtické vychování, byl synem kutnohorského měšťana, a tak se mlel a ošíval, koukal, kam by se ztratil, dokud mu jeden z chlapců, sloužících Nevlasovi, nepodal pohár a konvici s vínem. Teprve pak pochopil, že jeho úkolem je Zdislavovi nalévat.

Příliš se mu to nezamlouvalo. Naštěstí, Zdislav o podobnou službu nestál. Naznačil říčanskému purkrabímu, že by s ním rád mluvil v soukromí, a tak mohutný muž vyzval své chlapce, ať se vzdálí. Díky tomu se mohl vytratit i Herman. Stáhli se s ostatními chlapci na opačný konec síně a vzrušeně zde probírali souboj, jehož byli svědky.

„Třeba byl ten kostelecký hrobník ožrala a falešný hráč,“ mínil Nevlas. „Někdo na něj dostal vztek a zabil jej přímo na hřbitově. Pak se lekl a pokusil se jej zahrabat v tom houští.“

„Ano, to je možné,“ posteskl si Zdislav. „Zrovna tak ale může mít pravdu páter Johan.“

Nevlas se zhluboka napil, pak pokýval holou hlavou. Byl to – jak Zdík před časem zjistil – vzdělaný člověk, a tak nebral ďábelská mámení na lehkou váhu. „To ta neblahá královražda před jedenácti lety,“ povzdechl si úplně stejně jako jeden z kosteleckých pantátů. „Bůh odvrátil od českého království svou tvář…“

„To jsou snad až příliš vážná slova,“ napomínal ho Zdislav.

„Ty jsi mnich, asketa, bojovník za větší slávu boží,“ vedl si svou Říčanský, „ale my prostí křesťané, kteří vydobýváme svůj chléb z půdy, potřebujeme klid a pevný řád v zemi.“

„Odpusť, Nevlasi,“ poznamenal Zdík, poté co si pořádně zavdal, „ale ty jsi asi takový prosťáček, ryjící se v zemi, jako jsem já bojovník za slávu boží.“

Obr se nafoukl, až měl Zdislav strach, že na něm popraská jeho suknice. Ale pak se místo vzteklého ryku dal do smíchu. „Já vím, co jsi zač, Zdíku,“ smál se a bouchal přitom pohárem do stolu, „ale myslel jsem,“ přešel do vážnějšího tónu, „že všechna ta obvinění proti templářům byla vybájená. Chceš říci, že jste opravdu… Doopravdy jste… Ty jsi někdy…?“

Nevlas ztratil řeč a jako by se i trochu zmenšil.

Zdislav znal všechny body obžaloby proti templářům velmi dobře. „Věř tomu nebo ne, Nevlasi, ale nikdy jsem neplival na kříž, nešlapal jsem po hostiích, neklaněl jsem se žádným modlám, nelíbal černému kozlu řiť, ani jsem neviděl žádnou hlavu, jíž by se říkalo Bafomet. A taky,“ dodal posléze důrazně, „jsem nikdy neobcoval s žádným mužem.“

„S žádným mužem?“ opakoval jako ozvěna Nevlas. „A co se ženou?“ napadlo ho náhle.

„Kdo jsi bez hříchu,“ povzdechl si hlasitě Zdislav, „hoď kamenem.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Znesvěcený hrob.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.