Letopisy Narnie

Čarodějův synovec

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

C. S. Lewis

Letopisy Narnie – Čarodějův synovec – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 3
Les mezi světy

Strýc Andrew i pracovna okamžitě zmizeli. Chvilku bylo všechno nejasné. První, co Digory zase vnímal, bylo, že odněkud shora na něj dopadá měkké zelené světlo a pod ním je tma. Neměl pocit, že by na něčem stál, seděl nebo ležel. Zdálo se, že se ničeho nedotýká. „To vypadá, že jsem ve vodě,“ řekl si Digory. „Nebo pod vodou.“ To ho na chviličku vyděsilo, ale skoro okamžitě cítil, že se řítí vzhůru. Najednou měl hlavu na vzduchu a za chviličku už se škrábal na břeh, na hladký travnatý břeh jezírka.

Když vstával, uvědomil si, že z něj nekape voda, ani že nelapá po dechu, jako když se člověk vynoří z vody. I šaty měl úplně suché. Stál na břehu malého rybníčku – od jednoho břehu ke druhému nemohlo být víc než tři metry – uprostřed lesa. Stromy tu rostly hustě u sebe a měly tolik listí, že nebylo vidět nebe. Světlo bylo zelené, jak procházelo listím, ale nahoře muselo svítit hodně žhavé slunce, protože i tohle zelené světlo bylo jasné a teplé. Byl to ten nejtišší les, jaký si jen dokážete představit. Nebyli tu žádní ptáci, žádný hmyz, žádná zvířata a také žádný vítr. Člověk skoro cítil, jak stromy rostou. Jezírko, ze kterého se právě vynořil, nebylo jediné. Byly jich tady desítky – každých pár metrů jedno, kam až dohlédl. Člověk skoro cítil, jak stromy svými kořeny pijí vodu. Ten les byl rozhodně živý. Když se to Digory pokoušel později popsat, říkal vždycky: „Bylo to takové syté místo – tak syté jako švestkový koláč.“

Nejzvláštnější na tom bylo, že ještě dřív, než se Digory stačil rozhlédnout, napůl zapomněl, jak se sem dostal. Každopádně nemyslel na Polly, na strýce Andrewa, dokonce ani na maminku. Ani v nejmenším nebyl vyděšený, rozčilený nebo zvědavý. Kdyby se ho někdo zeptal, odkud přišel, byl by pravděpodobně odpověděl, že je tu odjakživa. Tak mu to totiž připadalo – jako by tady byl pořád a jako by se nikdy nenudil, i když se tady nikdy nic nestane. Mnohem později na to vzpomínal: „To nebylo místo, kde se něco děje. Jen stromy rostou – a to je všechno.“

Když se Digory rozhlížel po lese, najednou uviděl malou holku. Ležela na zádech pod stromem, oči měla skoro zavřené, ale ne úplně, jako by byla právě na hranici mezi spánkem a bděním. Nakonec otevřela oči, dlouho se na něj dívala a pořád nic neříkala. Pak najednou promluvila takovým zasněným, spokojeným hlasem.

„Myslím, že tě odněkud znám,“ řekla.

„Já mám taky ten dojem,“ souhlasil Digory. „Jsi tady už dlouho?“

„Odjakživa,“ řekla holčička. „Nebo aspoň – já nevím – hodně dlouho.“

„Já taky,“ odpověděl Digory.

„Ne, ty ne,“ namítla. „Zrovna jsem tě viděla vylézat z toho jezírka.“

„No, to máš pravdu,“ uvědomil si Digory překvapeně. „Zapomněl jsem na to.“

Hodně dlouho pak nikdo z nich nemluvil.

„Poslyš,“ řekla nakonec holčička, „vážně by mě zajímalo, jestli jsme se už někdy setkali. Mám takový dojem – takový obrázek v hlavě – kluk a holka, docela jako my dva – bydleli někde úplně jinde – a dělali všechno možné. Třeba to byl jenom sen.“

„Tak to mně se asi zdál stejný sen,“ přikývl Digory. „O klukovi a holce, co bydleli v sousedních domech – a pak se tam plazili někde mezi trámy. Vzpomínám si, že v tom mém snu měla ta holka špinavý obličej.“

„A nepleteš si to? V mém snu měl špinavý obličej ten kluk.“

„Na jeho obličej se nepamatuju,“ řekl Digory a pak dodal: „Koukej! Co je tohle?“

„To je přece morče,“ odpověděla dívka. A měla pravdu – jedno malé vypasené morče čenichalo v trávě. Kolem břicha mělo omotanou pásku a na ní přivázaný žlutý prsten.

„Podívej! Podívej! Ten prsten! A koukej! Ty máš na prstě taky takový. A já taky.“

Dívka si teď sedla, konečně ji to začalo zajímat. Upřeně se na sebe dívali a ze všech sil se snažili si vzpomenout. A pak ona najednou vykřikla: „Pan Ketterley!“ A on současně zvolal: „Strýček Andrew!“

No a pak už věděli, co jsou zač, a začali se rozpomínat na všechno, co se stalo. Trvalo jim několik minut, než si to všechno důkladně vypověděli a vysvětlili. Digory vyprávěl, jak odporně se strýc Andrew zachoval.

„Co uděláme teď?“ ptala se Polly. „Vezmeme morče a vrátíme se domů?“

„Není spěch,“ prohlásil Digory a zeširoka zívl.

„Já myslím, že je,“ nesouhlasila Polly. „Tady je moc velký klid. To morče je hrozně ospalé. Ty už taky skoro spíš. Jak se tomu jednou poddáme, budeme tady jenom ležet a dřímat navždycky.“

„Je tady moc hezky,“ namítl Digory.

„To je,“ souhlasila Polly. „Ale musíme se vrátit.“ Vstala a opatrně se přiblížila k morčeti. Pak ale najednou řekla: „To morče tady radši necháme. Vůbec nic mu tu nechybí, a kdybychom ho vzali domů, tak s ním tvůj strýček nejspíš provede něco hrozného.“

„No to se vsaď,“ kývl Digory. „Jen si vzpomeň, jak zacházel s námi. Mimochodem, jak se dostaneme domů?“

„Asi musíme zpátky do toho jezírka.“

Stáli na břehu a dívali se do klidné vody. Odrážely se v ní zelené listnaté větve a vypadalo to, že jezírko je hodně hluboké.

„Nemáme tady žádné plavky,“ uvědomila si najednou Polly.

„Nebudeme je potřebovat, ty hloupá,“ zasmál se Digory. „Skočíme tam v šatech. Cestou sem jsme se přece taky nenamočili.“

„Umíš plavat?“

„Trochu. A ty?“

„No, ani moc ne.“

„Já myslím, že nebudeme muset plavat,“ napadlo Digoryho. „Potřebujeme přece dolů, ne?“

Ani jednomu se do jezírka zvlášť nechtělo, ale nikdo z nich to tomu druhému neřekl. Vzali se za ruce, odpočítali: „Tři – dva – jedna – teď!“ a skočili. Ozvalo se veliké šplouchnutí a oni samozřejmě zavřeli oči. Když je zase otevřeli, zjistili, že ještě pořád stojí v zeleném lese, drží se za ruce a voda jim sahá sotva ke kotníkům. Rybníček byl zřejmě jen pár centimetrů hluboký. Vylezli proto zpátky na břeh.

„Jak to, že se to nepovedlo?“ zeptala se Polly polekaně. Ne ale tak polekaně, jak by se dalo čekat, protože v tomhle lese jen tak nešlo se něčeho bát, na to tu byl příliš veliký klid.

„Já už vím!“ zvolal Digory. „Samozřejmě že to nejde. Pořád ještě máme ty žluté prsteny. Ty jsou na cestu sem, víš? Domů nás odnesou ty zelené. Musíme si vzít ty zelené. Máš kapsy? To je dobře. Tak ten žlutý si teď dej do té levé. Já mám dva zelené. Tenhle je pro tebe.“

Nasadili si zelené prsteny a vrátili se k jezírku. Už už tam znova skočili, když ze sebe Digory na poslední chvíli vyrazil: „Jéééééé!“

„Co se děje?“ ptala se Polly.

„No, zrovna mě napadlo něco úžasného,“ řekl Digory. „Co všechny ty ostatní rybníčky?“

„Jak to myslíš?“

„No, když se do našeho vlastního světa můžeme vrátit tak, že skočíme právě do tohohle jezírka, nedostaneme se někam jinam, když skočíme do některého z těch dalších? Co když na dně každého toho jezírka je nějaký svět?“

„Ale já myslela, že už jsme v tom jiném světě nebo jinde nebo jak tomu tvůj strýček říkal. Přece jsi…“

„Strýček Andrew ať se jde vycpat,“ přerušil ji Digory. „Podle mě o tom neví vůbec nic. Nikdy nenašel dost odvahy, aby sem přišel sám. Mluvil jenom o jednom jiném světě. Ale co když těch jiných světů je moc?“

„Myslíš, že tenhle les může být jenom jeden z nich?“

„Ne, podle mě tenhle les není vůbec žádný svět. Je to jen takové… taková mezistanice.“

Polly se zatvářila nechápavě.

„Copak to není dost jasné?“ vysvětloval Digory. „Tak poslouchej. Vzpomeň si na ten náš tunel pod střechou doma. Nepatří přece k žádnému z těch domů. Ale jak jsi jednou v něm, můžeš z něj jít, do kterého domu jen chceš. Nemohl by tenhle les být taky takový? Zkrátka takové místo, které nepatří k žádnému světu, ale jak ho jednou objevíš, můžeš se z něj vydat do všech světů?“

„No třeba můžeš, ale…“ začala Polly, ale Digory pokračoval, jako by ji neslyšel.

„A tím se samozřejmě taky všechno vysvětluje. Proto je tady tak ticho a ospalo. Nic se tady nikdy neděje. Jako doma. Lidi mluví a jedí a dělají různé věci až v těch domech. V těch místech ‚mezi‘ se neděje nic, vůbec nic, jako v tom našem tunelu. Ale z toho tunelu můžeš jít do kteréhokoliv domu. To by znamenalo, že odtud se vážně můžeme dostat úplně všude! A nemusíme skákat zrovna do toho stejného jezírka, kterým jsme sem přišli. Nebo aspoň ne hned.“

„Les mezi světy,“ řekla Polly zasněně. „To zní docela hezky.“

„Tak pojď,“ pobídl ji Digory. „Který rybníček zkusíme?“

„Počkej,“ zarazila ho Polly, „já žádný nový rybníček zkoušet nebudu, dokud se nepřesvědčím, že se můžeme kdykoliv vrátit zpátky domů tím prvním. Nevíme přece ani jistě, jestli to funguje.“

„Jo,“ ušklíbl se Digory. „Tak to vyzkoušíme a necháme se chytit od strýčka, aby nám sebral prsteny dřív, než si něco užijeme. Děkuju, nechci.“

„Nemůžeme se tím naším jezírkem vrátit třeba jenom kousek?“ navrhla Polly. „Jenom zjistíme, jestli to funguje. A když ano, tak si zase rychle vyměníme prsteny a vrátíme se dřív, než budeme zpátky v pracovně pana Ketterleyho.“

„A myslíš, že to takhle půjde?“

„No, chvilku to trvalo, než jsme se dostali sem, ne? Tak zpátky to určitě taky bude aspoň chvilku trvat.“

Digory se chvíli dohadoval, ale nakonec se musel vzdát, protože Polly absolutně odmítla zkoumat jakékoli jiné světy, dokud nebude jistě vědět, že se může vrátit do toho starého. Některým nebezpečím uměla čelit právě tak statečně jako on, třeba vosám, ale objevovat nové věci ji nebavilo. Zato Digory patřil mezi zvědavce odjakživa, všechno musel vědět a vyzkoušet. Právě on je tím slavným profesorem Kirkem, o kterém se píše v jiných knížkách. Ale to bylo později, až když Digory dospěl.

Po dlouhém dohadování si nakonec nasadili zelené prsteny. „Zelená znamená bezpečí,“ opakoval neustále Digory, „takže nemůžeš zapomenout, který je který.“ Udělají to tak, jak se domluvili. Vezmou se za ruce a skočí. A jakmile se budou blížit k pracovně strýce Andrewa nebo kamkoliv jinam do svého vlastního světa, Polly zavolá: „Změna!“ Pak si oba sundají zelené prsteny a rychle navléknou žluté. Digory chtěl volat sám, ale Polly nesouhlasila.

Navlékli si zelené prsteny, vzali se za ruce a znova odpočítali: „Tři – dva – jedna – teď!“ Tentokrát to vyšlo. Není vůbec lehké vám popsat ten pocit, protože se všechno dělo hrozně rychle. Nejdřív se kolem pohybovala jasná světla po černé obloze – Digory si vždycky myslel, že to jsou hvězdy, a dokonce se zapřísahal, že viděl Jupitera tak zblízka, že rozeznal jeho měsíc. Téměř současně s tím se objevily střechy domů a komíny, a jakmile děti zahlédly katedrálu svatého Pavla, věděly, že jsou zpátky v Londýně.

Děti se mohly dívat do vnitřku domů, viděly skrz stěny bytů, a tak spatřily strýce Andrewa, nejdřív velmi rozmazaně a spíš jen jako stín, ale pak jako by se zaostřoval. Ale než začal být úplně skutečný, stačila Polly vykřiknout: „Změna!“ A oba si vyměnili prsteny a náš svět se zase rozplynul jako sen a zelené světlo nad nimi sílilo a sílilo, až se jejich hlavy vynořily z vody a oni mohli vylézt na břeh. Všude kolem nich byl les, stejně jasný a klidný jako předtím. Celé to dohromady netrvalo ani minutu.

„Tak,“ prohlásil Digory, „to bychom měli. A teď vzhůru za dobrodružstvím! Je jedno, kterým jezírkem začneme. Pojď, Polly, zkusíme támhleto.“

„Zastav se!“ vykřikla Polly. „Musíme si přece nějak označit tohle jezírko!“

Podívali se na sebe a zbledli, protože si uvědomili, jakou strašnou věc Digory málem udělal. V lese totiž bylo plno jezírek a všechna vypadala úplně stejně, dokonce i ty stromy kolem byly stejné. Kdyby teď odešli a jezírko si neoznačili, měli by šanci tak jedna ku stu, že ho ještě někdy najdou.

Digorymu se třásly obě ruce, když na okraji jezírka malým nožíkem vyrýval dlouhý pruh drnu. Hlína příjemně voněla, měla sytě červenohnědou barvu a v zeleni trávníku byla dobře vidět. „Ještě že aspoň jeden z nás má trochu rozumu,“ podotkla Polly.

„No tak se s tím tolik nevytahuj,“ odsekl Digory. „Pojď, dělej, chci vědět, co je v těch dalších rybníčcích.“ Polly mu zostra odpověděla a on jí taky nezůstal nic dlužen. Několik minut se hádali, ale nebylo to nic zajímavého. Poskočíme tedy s vyprávěním do chvíle, kdy stáli s bušícím srdcem a se žlutými prsteny na rukou na okraji neznámého jezírka a trochu vyděšení odpočítávali: „Tři – dva – jedna – teď!“

Cák! A zase se to nepovedlo. I tohle jezírko vypadalo jako loužička. Místo aby se dostali do nového světa, jen si namočili a pocákali nohy, to dopoledne už podruhé. Tedy jestli bylo dopoledne. Vypadalo to, že v lese mezi světy je pořád stejný čas.

„U všech všudy!“ vykřikl Digory. „Co je zase špatně? Nasadili jsme si přece žluté prsteny. A strýček říkal, že žluté jsou na cestu ven.“

Jenomže strýc Andrew nevěděl nic o lese mezi světy a měl úplně špatnou představu o tom, jak prsteny fungují. Ty žluté nebyly „na cestu ven“ a ty zelené „na zpáteční cestu“, určitě ne tak, jak si myslel. Látka, ze které byly zhotoveny oba prsteny, pocházela z tohoto lesa. Hmota ve žlutém prstenu přitahovala SEM, na to místo, kde vznikla. A látka zelených prstenů se naopak snažila dostat každého PRYČ, do některého jiného světa. Jak sami vidíte, strýc Andrew zacházel s věcmi, kterým nerozuměl, ale podobně je na tom většina kouzelníků. Ani Digory si hned neuvědomil, jak to je, ale chvíli si o tom s Polly povídali a pak se rozhodli, že vyzkoušejí ještě zelené prsteny, jen tak, co to udělá.

„Jestli ty jsi pro, tak já taky,“ řekla Polly nahlas, ale v hloubi duše byla přesvědčená, že ani ten, ani onen prsten fungovat nebude, takže se nemusí bát ničeho horšího než dalšího cákance. Dost možná, že Digory měl stejný pocit. V každém případě, když si oba navlékli zelené prsteny a vrátili se zpátky na břeh, byli mnohem veselejší, a ne tak zachmuření jako poprvé.

„Tři – dva – jedna – teď!“ odpočítal Digory. A oba skočili.

Kapitola 4
Zvonek a palička

Tentokrát magie nepochybně fungovala. Řítili se dolů, nejdřív tmou a pak mezi spoustou nejasných, vířících tvarů, které mohly být skoro čímkoli. Bylo stále větší světlo a náhle ucítili, že stojí na něčem pevném. O vteřinku později se všechno zaostřilo a mohli se rozhlédnout kolem sebe.

„To je ale divné místo,“ řekl Digory.

„Mně se tady nelíbí,“ odpověděla Polly a trochu se otřásla.

Hodně zvláštní bylo světlo. Nepodobalo se slunečnímu a nebylo ani jako elektrické, ani jako světlo lucerny nebo svíčky, ani jako žádné jiné světlo, které kdy viděli. Bylo to kalné načervenalé světlo, ani trochu veselé. Neblikalo. Stáli na jakémsi nádvoří a všude kolem se tyčily domy. Nebe bylo nezvykle temné – tmavomodré, skoro až černé, až bylo trochu divné, že vůbec nějaké světlo je.

„Mají tady divné počasí,“ řekl Digory. „Možná je zrovna před bouřkou. Nebo před zatměním slunce.“

„Mně se to nelíbí,“ opakovala Polly.

Oba, aniž by tušili proč, mluvili šeptem. A stále se drželi za ruce, i když už vlastně nemuseli.

Kolem dokola nádvoří se tyčily vysoké stěny, byla v nich spousta oken, ale bez skel. Za nimi nebylo vidět nic, jen černá tma. Trochu níž pak byly veliké černé oblouky se sloupy, které vypadaly jako železniční tunely. A bylo tu dost chladno.

Zdi byly temně červené, ale to mohlo být jen tím divným světlem. Všechno tu působilo hodně staře. Některé kamenné dlaždice na nádvoří byly popraskané. Nijak přesně do sebe nezapadaly a jejich rohy byly ohlazené. Jeden ze vstupních oblouků byl napůl zasypaný sutí. Obě děti se pořád otáčely kolem dokola, aby viděly na různé strany nádvoří. Bály se, že se na ně někdo – nebo něco – dívá z některého okna, když jsou k němu zády.

„Myslíš, že tu někdo bydlí?“ řekl konečně Digory a pořád ještě šeptal.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Polly, „jsou to samé trosky a neslyšeli jsme jediný zvuk.“

„Přestaň se chvilku hýbat a zkusíme poslouchat,“ navrhl Digory.

Stáli tedy bez hnutí a poslouchali, ale neslyšeli nic jiného než bušení vlastního srdce. Bylo tady ticho jako v lese mezi světy. Ale tohle bylo jiné ticho. Ticho v lese bylo teplé a plné života, že člověk skoro slyšel, jak rostou stromy. Tohle bylo mrtvé, chladné a prázdné ticho, ve kterém nic růst snad ani nemohlo.

„Pojďme domů,“ navrhla Polly.

„Ale vždyť jsme ještě nic neviděli,“ namítl Digory. „Když už jsme tady, tak se rozhodně musíme porozhlédnout.“

„Určitě tady není vůbec nic zajímavého.“

„Na co tedy máme kouzelný prsten, co tě donese do jiných světů, když se pak bojíš?“

„A kdo říká, že se bojím?“ urazila se Polly a pustila Digoryho ruku.

„No vypadalo to, že se ti na průzkum moc nechce.“

„Půjdu všude tam, kam ty.“

„Můžeme odtud přece zmizet, když budeme chtít,“ uklidňoval ji Digory. „Pojď, sundáme si zelené prsteny a dáme si je do pravé kapsy. Stačí, když si zapamatujeme, že ty žluté máme v levé kapse. Drž klidně ruku těsně u ní, jestli chceš, jenom ji prosím tě nestrkej dovnitř, jinak se dotkneš prstenu a zmizíš.“

Udělali to tak a tiše vešli do jednoho oblouku. Pohlédli dovnitř a všimli si, že tam není taková tma, jak si mysleli. Vchod vedl do veliké haly plné stínů, která vypadala prázdná. Na protější straně stála další řada sloupů spojených oblouky, a těmi oblouky dovnitř proudilo trochu onoho unaveného světla. Velice opatrně přešli přes sál – báli se, že v podlaze jsou třeba díry nebo že o něco zakopnou. Připadalo jim to jako celá věčnost, než místnost přešli. Když se konečně dostali na druhou stranu, vyšli mezi sloupy ven a ocitli se na dalším, ještě větším nádvoří.

„Tohle tedy moc bezpečně nevypadá,“ ukázala Polly na místo, kde měla stěna jakousi bouli směrem ven a vypadalo to, že se každou chvíli zřítí. Na jednom místě chyběl mezi dvěma oblouky sloup a špička trčící do míst, kde by sloup měl být, visela v prostoru bez opory. Bylo jasné, že tohle místo je opuštěné stovky, možná tisíce let.

„Když to vydrželo až doteď, tak to snad vydrží ještě chvilku,“ řekl Digory. „Ale musíme být úplně zticha. Víš přece, že hlukem se občas věci utrhnou – třeba jako laviny v horách.“

Z nádvoří vešli do jiného vchodu, vystoupili po velikém schodišti a procházeli obrovskými pokoji, až se jim točila hlava jenom z toho, jak je to tu všechno velikánské. Občas to vypadalo, že už už vyjdou ven a uvidí, jaká je kolem paláce krajina, ale pokaždé našli jen další a další nádvoří. Musela to být nádherná místa, když tu ještě žili lidé. Na jednom z nádvoří objevili fontánu. Zdobila ji veliká kamenná obluda s doširoka roztaženými křídly a otevřenou tlamou, a vzadu v té tlamě bylo ještě vidět zbytek trubky, ze které kdysi tekla voda. Pod obludou byla široká kamenná nádrž, kam asi voda padala, teď ale byla vyschlá na troud. Jinde zase našli suché větve nějaké popínavé rostliny, která se tu kdysi obtáčela kolem sloupů a některým z nich napomohla ke zkáze. Ale dávno už uschla. Také tu nebyli žádní mravenci ani pavouci a vůbec nic, co by se dalo čekat v takových zříceninách. V místech, kde mezi popraskanými dlaždicemi byla hlína, nerostla tráva ani mech.

Všechno to bylo nudné a pořád stejné, že dokonce i Digory si pohrával s myšlenkou nasadit si žluté prsteny a vrátit se do toho teplého, zeleného, živého lesa mezi světy. Najednou ale objevili dvoje kovové, jakoby zlaté dveře. Jedny z nich byly pootevřené. Samozřejmě nahlédli dovnitř. A oba ucukli a zajíkli se, protože konečně objevili něco, co stálo za všechnu tu námahu.

Na vteřinku měli dojem, že místnost je plná lidí – byly jich tu stovky – a všichni seděli nehnutě. Je jasné, že ani Polly a Digory se také dlouho nepohnuli a jen se dívali dovnitř. Nakonec usoudili, že to nemohou být opravdoví lidé. Vůbec se nehýbali, nebylo slyšet žádný zvuk, ani jediný dech. Vypadali jako ty nejúžasnější voskové figuríny.

Tentokrát šla první Polly. V téhle místnosti bylo něco, co ji přitahovalo víc než Digoryho; všechny ty figuríny totiž měly na sobě nádherné šaty. A každý, koho šaty jen trochu zajímají, by si tyhle šel prohlédnout zblízka. Díky těm zářivým barvám kolem vypadala najednou místnost když ne přímo vesele, tak aspoň bohatě a majestátně. Bylo tu více oken a mnohem více světla.

Ty šaty je těžké jen popsat. Všechno to byla královská roucha a na hlavách ty figuríny měly koruny. Roucha byla nachová a stříbřitě šedá a temně fialová a jasně zelená a bohatě vyšívaná ornamenty a obrazy květin a podivných zvířat. Z korun na hlavách těch lidí i z řetězů, které měli všichni kolem krku, a také odevšad, kde se něco zapínalo, na všechny strany zářily drahokamy nevídané velikosti.

„Jak to, že se ty šaty už dávno nerozpadly?“ uvažovala Polly.

„Magie,“ šeptl Digory. „Necítíš to? Vsadím se, že tahle místnost je kouzly úplně našlapaná. Já jsem to cítil, jen jsme sem vešli.“

„Jedny takové šaty by stály stovky liber,“ podotkla Polly.

Ale Digoryho víc zajímaly tváře, a ty skutečně stály za vidění. Lidé seděli na kamenných křeslech po obou stranách místnosti, takže uprostřed bylo prázdné místo a dalo se tudy projít a prohlédnout si všechny ty obličeje jeden po druhém.

„Myslím, že to byli hodní lidé,“ řekl Digory.

Polly kývla. Všechny tváře, které viděli, byly příjemné. Muži i ženy vypadali laskavě a moudře a zřejmě pocházeli z krásného pokolení. Jen o pár kroků dál se začaly tváře maličko měnit. Tyhle obličeje byly vážné. A kdybyste tyhle lidi potkali zaživa, museli byste si dávat hodně pozor na slušné chování. Ještě o kousek dál se jim tváře přestaly líbit úplně, to bylo asi v polovině sálu. Obličeje vypadaly velice silné, hrdé a šťastné, ale zároveň kruté. Po dalších pár krocích vypadali ti lidé ještě krutěji a už vůbec ne šťastně. Některé tváře byly dokonce zoufalé – jako by lidé, jimž patřily, spáchali strašné věci a prožili strašné věci. Úplně poslední postava byla nejzajímavější: byla to žena, oblečená ještě přepychověji než ostatní. Byla velmi urostlá, hrdá a krásná, že to až bralo dech. O mnoho let později, když Digory zestárl, tvrdil, že už nikdy za celý svůj život tak krásnou ženu nespatřil. Polly ale vždycky prohlašovala, že ona tedy na ní nic tak krásného neviděla.

Žena sice seděla poslední, ale za ní byla ještě dlouhá řada křesel, jako by místnost byla určená pro mnohem větší sbírku.

„Opravdu bych rád věděl, co tohle všechno znamená,“ řekl Digory. „Pojď, vrátíme se a podíváme se na takový ten stoleček uprostřed sálu.“

Takový ten stoleček uprostřed sálu nebyl tak docela stůl. Byl to hranatý sloup asi metr dvacet vysoký, zakončený malým zlatým obloukem. Z oblouku visel zlatý zvoneček a vedle toho všeho ležela malá zlatá palička, kterou se do toho zvonku dalo uhodit.

„To by mě vážně zajímalo…“ řekl Digory.

„Koukej, tady je asi něco napsáno,“ sklonila se Polly a podívala se na sloup ze strany.

„Máš pravdu, je,“ potvrdil Digory. „Ale to nejspíš nedokážeme přečíst.“

„Myslíš? Tím bych si nebyla tak jistá,“ odpověděla Polly.

Oba se na nápis soustředěně zadívali. Písmena vytesaná do kamene byla pochopitelně zvláštní a jiná, než známe, ale stalo se něco velmi podivného. Písmena se nijak nezměnila, ale oni jim najednou rozuměli. Kdyby si jen byl Digory vzpomněl na to, co sám před několika minutami říkal – že je síň začarovaná, bylo by mu jasné, že kouzlo právě začalo působit. Ale on byl bez sebe zvědavostí a tohle ho vůbec nenapadlo. Čím dál víc toužil vědět, co je na tom sloupu napsáno. A brzo se to dozvěděli oba. Bylo to přibližně tohle – přinejmenším něco v tom smyslu, i když ty verše přímo tam byly rozhodně lepší:

Ty odvážný, kdo přišels k nám,

své nebezpečí zvol si sám:

Buď paličkou zvon rozehrej,

nebo se k zešílení ptej,

co by se asi stalo dál,

kdybys to býval udělal.

„Žádné strachy,“ ušklíbla se Polly. „O žádná pochybná dobrodružství nestojíme.“

„Ale copak nevidíš, že si nepomůžeš?“ odpověděl Digory. „Teď už se z toho nevyvlékneme. Do smrti bychom přemýšleli o tom, co by se bylo stalo, kdybychom na ten zvonek zazvonili. A já rozhodně nehodlám teď utéct a pak se doma zbláznit z toho, že na to pořád budu myslet. Žádné strachy!“

„Nehloupni,“ napomenula ho Polly. „Nic takového ti nehrozí. Co na tom záleží, co by se stalo?“

„No, podle mě každý, kdo se dostal až takhle daleko, o tom prostě musí přemýšlet, až mu z toho přeskočí. V tom je ta magie, chápej. Už teď cítím, jak to na mě působí.“

„Já necítím nic,“ odsekla podrážděně Polly. „A jsem přesvědčená, že ty taky ne. Jenom si to vymýšlíš.“

„Jak to ty můžeš vědět,“ vztekal se Digory. „To je tím, že jsi holka. Holky nikdy nezajímá nic než drby a žvásty o tom, kdo se s kým zasnoubil.“

„Teď vypadáš přesně jako tvůj strýček,“ upozornila ho Polly.

„No vidíš, zase odbíháš od věci,“ řekl Digory. „Mluvili jsme přece o…“

„No jo, typický mužský!“ přerušila ho Polly dospěle. Ale rychle dodala svým normálním hlasem: „A neříkej, že jsem typická ženská, jinak jsi opičák opičácká.“

„Mě by fakt nikdy nenapadlo říct o takovém mrněti, že je ženská,“ prohlásil povýšeně Digory.

„Tak já jsem u tebe mrně?“ Polly už doslova zuřila. „No, tak to se už nemusíš obtěžovat a tahat nějaké mrně s sebou. Já mizím. Tohohle místa mám tak právě dost a tebe mám taky dost – ty nemožný sobče a protivo!“

„Ani nápad,“ řekl Digory, a znělo to hodně zle, mnohem hůř, než chtěl. Zahlédl totiž, jak se Pollyina ruka blíží ke kapse se žlutým prstenem. Pro to, co udělal pak, asi není jiná omluva, než že toho všeho později velmi litoval. A mnoho dalších lidí s ním. Než Polly stačila sáhnout do kapsy, popadl ji za zápěstí a naklonil se ke zvonku. Její druhou ruku odrazil loktem, uchopil paličku a lehkým, krátkým úderem na zvonek zazvonil. Pak Polly pustil. Dívali se vytřeštěně jeden na druhého a zprudka oddechovali. Polly se rozplakala, ne strachy a dokonce ani ne proto, že jí ošklivě zkroutil zápěstí a teď to bolelo, ale protože měla obrovský vztek. Jenomže během dvou vteřin se stalo něco, co jim všechny osobní spory úplně vyhnalo z hlavy.

Po úderu zvonek vydal půvabný příjemný tón, ani ne příliš hlasitý. Ale ten tón, místo aby zanikl a ztichl, pokračoval. A jak pokračoval, zároveň sílil. Neuplynula ani minuta a už byl dvakrát tak hlasitý než na začátku. Brzo byl tak hlasitý, že kdyby děti chtěly promluvit – ale ty to teď ani nenapadlo, jen stály s otevřenými ústy – neslyšely by se. Za chviličku byl už tak nahlas, že by se neslyšely, ani kdyby křičely. A stále rostl: pořád stejný tón, neustávající půvabná nota, i když z půvabu se pomalu stávala hrůza. Nakonec jím už vibroval samotný vzduch ve veliké síni a oni cítili, jak se jim kamenná podlaha chvěje pod nohama. Pak se do něj konečně přimísil i jiný zvuk, nejasný, ale zlověstný zvuk, který zprvu připomínal vzdálené dunění vlaku a pak pád kácejícího se stromu. Dětem připadalo, že někde se hroutí něco velmi těžkého. Nakonec, s posledním hromovým zaburácením a s otřesem, při kterém se sotva udrželi na nohou, se asi třetina stropu na jednom konci sálu propadla. Kolem nich se řítily veliké kusy zdiva a všechno se otřásalo. Najednou zvonek umlkl, mračna prachu se rozptýlila a všude bylo zase ticho.

Nikdo už nezjistí, jestli se střecha propadla nějakým kouzlem nebo zda ten nesnesitelný zvuk zvonku byl v takové tónině, že to ty staré zdi prostě nevydržely.

„No, doufám, že už jsi spokojený,“ lapala Polly po dechu.

„Tak nebo tak, už je po všem,“ řekl Digory.

A oba si mysleli, že to tak je, ale netušili, jak příšerně se spletli.

Kapitola 5
Osudné slovo

Děti stály proti sobě, každé z jedné strany sloupu, na kterém se ještě chvěl zvonek, i když už nevydával žádný tón. Najednou uslyšely tichý zvuk z nepoškozeného konce sálu. Bleskově se oba otočili, aby viděli, co to je. Jedna z těch figurín, ta nejvzdálenější z nich, žena, která Digorymu připadala tak krásná, se zvedala z křesla. Když vstala, uvědomily si děti, že je mnohem větší, než si myslely. Na první pohled bylo jasné, nejen podle koruny a roucha, ale i podle křivek těla a ohnivého pohledu, že je to mocná královna. Rozhlédla se po místnosti, podívala se na nedávné škody, pohlédla na děti, ale z jejího výrazu se nedalo poznat, jestli o něčem z toho přemýšlí nebo je překvapená. Kráčela k nim dlouhými, ráznými kroky.

„Kdo mne probudil? Kdo zlomil kouzlo?“ zeptala se.

„To jsem byl asi já,“ řekl Digory.

„Ty!“ položila mu královna ruku na rameno; byla to bílá, krásná ruka, ale Digory cítil, že je také silná jako kleště. „Ty? Ale ty jsi jen dítě, neurozené dítě. Každý na první pohled vidí, že nemáš v těle ani kapku šlechtické či královské krve. Jak se někdo takový vůbec opováží vstoupit do tohoto domu?“

„Přišli jsme z jiného světa, pomocí kouzel,“ vysvětlovala Polly, protože si myslela, že je nejvyšší čas, aby si královna všimla i jí, nejen Digoryho.

„Je to pravda?“ zeptala se královna. Pořád se přitom dívala na Digoryho a o Polly pohledem ani nezavadila.

„Ano, je,“ odpověděl.

Královna uchopila druhou rukou jeho bradu a malinko mu ji nadzvedla, asi proto, aby mu lépe viděla do tváře. Digory se snažil její pohled opětovat, ale brzo musel očima uhnout. Přemohla ho. Prohlížela si ho pozorně víc než minutu, pak ho pustila a řekla: „Ty nejsi mág. Nemáš v sobě znamení magie. Musíš být jen mágův sluha. Dostal ses sem díky kouzlům někoho jiného.“

„To byl můj strýček Andrew,“ vysvětloval Digory.

V té chvíli se ozvalo nějaké dunění, pak i skřípění a nakonec hřmot padajícího zdiva. Podlaha se otřásla. Nebylo to přímo v téhle místnosti, ale někde blízko.

„Tady nejsme v bezpečí,“ řekla královna. „Celý palác se brzy zřítí. Pokud odsud během několika minut neodejdeme, budeme pohřbeni pod troskami.“ Říkala to tak klidně, jako by někomu sdělovala, kolik je hodin. „Pojďte,“ dodala a napřáhla ke každému z dětí jednu ruku. Polly byla ještě trochu uražená a navíc se jí královna pranic nelíbila, takže by se za ruku asi vzít nenechala, kdyby záleželo jen na ní. Ale ačkoli královna hovořila tak klidně, její pohyby byly rychlé jako myšlenka. Než si Polly uvědomila, co se děje, její levou ruku svírala dlaň o tolik větší a silnější než ta její, že nemohla dělat vůbec nic.

„Hrozná ženská,“ myslela si Polly. „Ta je tak silná, že by mi jedním trhnutím dokázala ruku zlomit. A navíc mě drží za levou ruku, to se ani nedostanu ke kapse se žlutým prstenem. Kdybych se pokusila na něj dosáhnout pravačkou, nemuselo by se mi to povést dřív, než by se mě začala ptát, co to dělám. Ať se stane cokoli, o prstenech jí nesmíme říct. Doufám, že Digory bude mít dost rozumu, aby mlčel. Kdybych s ním tak mohla chvilku mluvit o samotě.“

Královna je vedla ze síně figurín do dlouhé chodby a pak celým bludištěm síní a schodů a nádvoří. Každou chvilku odněkud uslyšeli, jak se řítí nějaká další část paláce. Jednou se dokonce veliký oblouk sesypal těsně po tom, co pod ním prošli. Královna šla rychle – děti musely běžet, aby jí stačily – ale nebyl na ní znát strach. Digory si myslel: „Ta je tak úžasně statečná! A silná! Tomu říkám královna! Doufám, že nám poví, jak to s tímhle místem vlastně bylo.“

Skutečně jim tu a tam něco řekla: „Tyhle dveře vedou do podzemních kobek.“ Nebo: „Tohle je chodba k hlavní mučírně a tohle bývala stará hodovní síň. Můj pradědeček sem pozval na hostinu sedm set šlechticů a všechny je pobil, než stačili dopít sklenice. Měli buřičské myšlenky.“

Nakonec vešli do síně mnohem větší a vyšší než všechny, které zatím viděli. Podle toho a podle obrovitých dveří na protější straně Digory usoudil, že konečně přicházejí k hlavnímu východu. A měl pravdu. Dveře byly inkoustově černé, buď z ebenu nebo z nějakého černého kovu, který se v našem světě nenachází. Zajišťovaly je veliké závory, některé z nich tak vysoko, že by na ně nedosáhli, a všechny tak těžké, že by je neuzdvihli. Digory byl zvědavý, jak se odtud asi dostanou.

Královna pustila jeho ruku a zvedla paži. Narovnala se do plné výšky a znehybněla. Pak řekla něco, čemu nerozuměli, ale znělo to dost hrozně, a udělala pohyb, jako kdyby na vrata něco hodila. A ty vysoké a těžké dveře se nejprve zachvěly, jako by byly z hedvábí, a vzápětí se začaly rozpadat, až z nich nezbylo nic než hromádka prachu.

Digory hvízdl.

„Má tvůj pán, tvůj strýc čaroděj, takovou moc jako já?“ zeptala se královna a znovu pevně sevřela Digoryho ruku. „Ale to se dozvím později. Zatím si pamatuj, co jsi viděl. Tohle se stane se všemi věcmi a s lidmi, kteří mi stojí v cestě.“

Proudilo sem náhle mnohem víc světla, než zatím v téhle zemi viděli, a když je královna vyvedla ven, nepřekvapilo je, že se ocitli pod širým nebem. Vítr, který jim vál do tváře, byl chladný, ale přitom jaksi zatuchlý. Dívali se z vysoké terasy a před nimi se doširoka rozkládala krajina.

Nízko nad obzorem viselo veliké rudé slunce, mnohem větší než to naše. Digory okamžitě poznal, že je starší než to naše a že je to slunce, jehož konec se blíží, slunce unavené dlouhou poutí po tomto světě. Nalevo od slunce a o něco výš nad obzorem zářila osamělá hvězda, velká a jasná. Nic jiného na tmavém nebi vidět nebylo, byla to ponurá dvojice. Kolem se na všechny strany, kam až oko dohlédlo, rozkládalo obrovské město. Ale bylo opuštěné, nikde ani živáčka. Všechny chrámy, věže, paláce, pyramidy a mosty vrhaly v tom unaveném slunečním světle dlouhé, zlověstné stíny. Kdysi městem asi protékala veliká řeka, ale voda už dávno zmizela a zbyla jen široká škarpa plná šedého prachu.

„Dobře si prohlédněte, co žádné oči už nikdy nespatří,“ řekla královna. „Takový byl Charn, ono veliké město, město svrchovaných králů, vzácný div světa, možná i všech světů. Vládne tvůj strýc tak velkému městu, chlapče?“

„Ne,“ odpověděl Digory. Chtěl vysvětlit, že strýc Andrew nevládne vůbec žádným městům, ale královna pokračovala: „Teď je město tiché. Ale stávala jsem tady v dobách, kdy i vzduch se chvěl zvuky z Charnu – dusotem nohou, skřípěním kol, práskáním bičů, sténáním otroků, hřmotem vozů a duněním obětních bubnů v chrámech. Stávala jsem tady, když se z každé ulice ozýval ryk bitvy a řeka Charn zrudla krví.“ Odmlčela se a dodala: „A jediná žena to všechno v jediném okamžiku navždy smetla.“

„Kdo?“ zeptal se Digory slaboučkým hláskem; odpověď už ale uhodl dopředu.

„Já,“ prohlásila královna. „Já, královna Jadis, poslední královna, královna celého světa.“

Obě děti mlčky stály a v chladném větru se třásly.

„Byla to vina mé sestry,“ pokračovala královna. „Dohnala mě k tomu. Kéž kletba všech mocností spočívá na ní na věky! Já jsem byla až do poslední chvíle ochotná se usmířit – ano, i ušetřit její život, jen když mi předá trůn. Ale to ona odmítla. Její pýcha zničila celý svět. Dokonce i potom, když začala válka, jsme obě slavnostně slíbily, že nepoužijeme k boji magii. Jenomže když ona svůj slib porušila, co jsem měla dělat? Hloupá! Jako kdyby nevěděla, že moje magie je silnější než její! Dokonce věděla, že vlastním tajemství Osudného slova. Myslela si snad – vždycky byla taková slabošská – že ho nepoužiji?“

„Co to bylo?“ ptal se Digory.

„To bylo největší tajemství,“ vysvětlovala královna Jadis. „Velcí králové našeho rodu znali to tajemství dávno. Bylo to slovo, které když se po  příslušných obřadech vysloví, zničí všechno živé, kromě toho, kdo je vyslovil. Dávní králové ale byli slabí a zbabělí, a tak sebe i všechny, kdo přišli po nich, zavázali slavnou přísahou, že po tomto slově nikdy nebudou pátrat. Jenže já jsem ho objevila na tajném místě a zaplatila jsem za něj obrovskou cenu. Nepoužila jsem ho, dokud mě ona nedonutila. Snažila jsem se ji porazit všemi ostatními způsoby. Prolévala jsem krev svých armád jako vodu.“

„Bestie jedna,“ zavrčela si pro sebe Polly.

„Poslední velká bitva,“ pokračovala královna, „zuřila po tři dny přímo tady v Charnu. Po tři dny jsem ji sledovala právě odsud. Nepoužila jsem svou moc, dokud poslední z mých vojáků nepadl a do kud ta prokletá žena, moje sestra, v čele svých vzbouřenců nebyla už v polovině schodů, které vedou z města sem na terasu. Počkala jsem, až bude tak blízko, že si uvidíme do tváře. Blýskla po mně svýma zlýma očima a řekla: , Vítězství! ‘ , Ano, ‘ odpověděla jsem já, , vítězství, ale ne tvoje. ‘ A vyslovila jsem to SLOVO. Rázem jsem byla jedinou živoucí bytostí pod sluncem.“

„Ale co lidé?“ zalapal Digory po dechu.

„Jací lidé, chlapče?“ zeptala se královna.

„Všichni ti obyčejní muži,“ řekla Polly, „kteří vám nikdy nic neudělali. A ženy a děti a zvířata.“

„Copak to nechápeš?“ divila se královna a pořád mluvila jen k Digorymu. „Byla jsem královna. Všechno to byli moji lidé. K čemu jinému by byli dobří než k tomu, aby plnili mou vůli?“

„Stejně to pro ně byla ošklivá smůla,“ trval na svém Digory.

„Zapomněla jsem, že jsi jen prostý chlapec. Jak bys mohl chápat státní zájmy? Musíš se naučit, dítě, že to, co je snad špatné po tebe nebo pro jiné obyčejné lidi, není špatné pro mocnou královnu, jako jsem já. Celá váha světa spočívá na mých ramenou. Můj osud je vznešený a osamělý.“

Digory si náhle vzpomněl, že strýc Andrew použil přesně stejná slova. Jenomže když je pronesla královna Jadis, zněla mnohem velkolepěji – možná proto, že strýc Andrew nebyl přes dva metry vysoký a oslnivě krásný.

„A co jste udělala potom?“ chtěl vědět Digory.

„Už předtím jsem vložila mocná kouzla na místnost, kde sedí sochy mých předků. Tato kouzla způsobila, že jsem mohla usnout mezi nimi, sama podobná soše, a nepotřebovala jsem jídlo ani teplo, i kdyby uplynulo tisíc let, dokud mě někdo neprobudí zvukem zvonku.“

„A že slunce vypadá takhle, za to taky může to vaše Osudné slovo?“ zeptal se Digory.

„Jak takhle?“ ptala se Jadis.

„No, že je tak velké, tak červené a tak chladné.“

„Vždycky bylo takové,“ řekla Jadis. „přinejmenším poslední statisíce let. Ve vašem světě máte snad jiné slunce?“

„Ano, je menší a žlutější. A taky mnohem víc hřeje.“

Královna vydechla dlouhé: „Áááách!“ A Digory na její tváři uviděl stejný dychtivý a chamtivý výraz, jaký nedávno viděl u strýce Andrewa. „Pak tedy,“ řekla, „váš svět je mladší.“

Ještě jednou se rozhlédla po opuštěném městě – a jestli snad litovala všeho toho zla, které tam napáchala, nedala to na sobě znát.

Poté řekla: „Tak, vzhůru na cestu. Tady na konci věků je chladno.“

„Na jakou cestu?“ ptaly se obě děti.

„Na jakou cestu?“ opakovala překvapeně Jadis. „Do vašeho světa, samozřejmě.“

Polly a Digory se po sobě vyděšeně podívali. Polly se královna nelíbila od samého začátku a dokonce i Digory, když teď vyslechl její příběh, měl pocit, že už jí má až dost. Rozhodně nebyla člověk, kterého byste měli chuť si přivést domů. A i kdyby o to přesto stáli, nevěděli, jak to udělat. Především se ale chtěli dostat domů sami. Jenže Polly nemohla ke svému prstenu a Digory samozřejmě nemohl zmizet bez ní.

Digory zčervenal a začal koktat: „Do… našeho… našeho světa? Já… nevěděl jsem, že tam chcete.“

„Z jakého jiného důvodu byste sem byli vysláni, než abyste mě přivedli?“ divila se Jadis.

„Náš svět by se vám určitě nelíbil,“ řekl Digory. „Že se pro královnu nehodí, viď, Polly? Je hrozně nudný; nestojí za to ho vidět.“

„To se brzo změní, až mu budu vládnout.“

„Ale to nemůžete,“ namítl Digory. „Tam to takhle nechodí. Nedovolili by vám to.“

Královna se pohrdlivě usmála. „Takových už bylo,“ řekla, „co si mysleli, že se dokážou postavit na odpor vládcům z Charnu. Ale všichni padli a jejich jména jsou zapomenuta. Pošetilý chlapče. Myslíš si, že já, se svou krásou a se svou magií, nebudu mít do roka celý svět u nohou? Vzpomeň si na svá zaříkadla a okamžitě mě tam doprav.“

„To je úplná hrůza,“ řekl Digory Polly.

„Patrně máš strach o toho svého strýce,“ usoudila královna Jadis. „Ale když mě bude náležitě ctít, zachová si život i trůn. Proti němu bojovat nehodlám. Musí to být velký mág, když tě sem dokázal vyslat. Je králem celého vašeho světa nebo jen jeho části?“

„Není vůbec král,“ řekl Digory.

„Lžeš,“ sykla královna. „Nepatří snad magie vždycky jen ke královské krvi? Kdo kdy slyšel o tom, aby obyčejní lidé uměli čarovat? Vím, jak to je, ať se ti to líbí nebo ne. Tvůj strýc je velký král a velký kouzelník vašeho světa. A díky svému umění uviděl stín mé tváře v nějakém kouzelném zrcadle či studánce a zamiloval se do mě a mé krásy. Pro tu lásku uchystal mocné kouzlo, které otřáslo vaším světem v základech a přeneslo vás přes propast mezi světy, abyste mu vyprosili mou přízeň a dovedli mě k němu. Odpověz mi, že to tak bylo?“

„No, ne přesně,“ řekl Digory.“

„Ne přesně!“ rozkřikla se Polly. „Celé to je absolutní nesmysl od začátku do konce.“

„Vy červi!“ vykřikla královna, zuřivě se vrhla na Polly a popadla ji za vlasy na samém temeni, kde to nejvíc bolí. Ale přitom pustila ruce obou dětí.

„Teď!“ křikl Digory.

„Honem!“ zvolala Polly.

Zajeli levou rukou do kapsy. Nemuseli si prsteny ani nasadit. Jen se jich dotkli, celý ten jednotvárný svět jim zmizel z očí. Hnali se vzhůru za tím teplým zelenavým světlem.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .