Narnie

Princ Kaspian

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

C. S. Lewis

Narnie – Princ Kaspian – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 2
Stará pokladnice

Tohle nebyla zahrada,“ podotkla po chvíli Zuzana. „Byl to hrad a tohle muselo být nádvoří.“

„Máš pravdu,“ potvrdil Petr. „Jasně. Tohle jsou zbytky věže. A támhle bývaly schody, které vedly na hřeben té hradby. A koukejte na tyhle druhé schody – ty nízké široké – támhle k tomu oblouku. To musel být vstup do hlavní síně.“

„Ale už hodně dávno, když teď vypadá takhle,“ usoudil Edmund.

„Ano, hodně dávno,“ kývl Petr. „Kdybychom tak mohli zjistit, kdo a kdy v tom hradě bydlel.“

„Mám z toho divný pocit,“ řekla Lucie.

„Ty taky, Lucko?“ obrátil se k ní Petr. „Já totiž taky. Je to ta nejpodivnější věc, co se za tenhle divný den stala. Vážně bych rád věděl, kde to jsme a co to všechno znamená.“ Během řeči přešli přes nádvoří a vešli do míst, která kdysi bývala hlavní síní. Teď byla skoro stejná jako nádvoří, protože střecha dávno zmizela a ze síně se stal jen další kus trávníku se sedmikráskami, až na to, že tenhle byl kratší a užší a stěny vyšší. Na protilehlé straně byla část podlahy asi o metr výš než zbytek.

„Tak nevím, byla to vážně síň?“ zapochybovala Zuzana. „Co támhleta terasa, nebo co to je?“ „Copak to nechápeš, ty hloupá?“ odpověděl Petr, který začínal být podivně rozčilený. „Tohle byl přece stupínek, kde stál hlavní stůl a kde sedával král a nejvyšší šlechtici. Jako bys zapomněla, že i my sami jsme kdysi byli králové a královny a v naší trůnní síni jsme sedali právě na takovémhle stupínku.“

„Na našem hradu Cair Paravelu,“ pokračovala Zuzana zasněným a zpěvavým hlasem, „u ústí Velké řeky v Narnii. Jak bych mohla zapomenout?“

„Všechno se mi to zase vybavuje,“ přidala se Lucie. „Mohli bychom dělat, že jsem opět na Cair Paravelu. Tahle síň se musela hodně podobat té, ve které jsme hodovali.“

„Jenže tady bohužel žádná hostina není,“ připomněl Edmund. „A už je pozdě. Jen se podívejte, jak dlouhé jsou stíny. A všimli jste si, že už není tak horko?“

„Jestli tady máme strávit noc, potřebujeme oheň,“ souhlasil Petr. „Sirky mám. Pojďte se podívat, jestli tu někde nasbíráme nějaké suché dřevo.“ Všem bylo jasné, že je to rozumný nápad, a příští půlhodinu se činili. Sad, kterým do zřícenin přišli, nebyl na sbírání suchého dřeva zrovna to nejlepší místo. Zkusili tedy opačnou stranu hradu – zamířili ze síně malými postranními dveřmi do bludiště kamenných hrbolků a prohlubní, které kdysi jistě byly chodbami a menšími místnostmi, ale teď už tu zbyly jen kopřivy a šípkové růže. Za nimi, v hradební zdi, objevili širokou trhlinu. Tou prošli do lesa plného temnějších a větších stromů a našli velkou spoustu suchých větví, ztrouchnivělého dřeva, větviček, suchého listí a borových šišek. Běhali do hradu a zpátky s plnými náručemi, dokud neměli na vyvýšeném stupínku pořádnou hromadu. Při páté cestě objevili hned vedle velké síně studnu. Byla zarostlá plevelem, avšak když ho odstranili, zjistili, že studna je hluboká, čistá a s dobrou vodou. Z poloviny ji obklopovaly zbytky dlážděného chodníku. Dívky pak šly natrhat ještě pár jablek a chlapci zapálili oheň – na stupínku a skoro až v rohu, protože si říkali, že tam bude nejútulněji a nejtepleji. Bylo to dost obtížné a spotřebovali spoustu sirek, ale nakonec se jim to povedlo. Konečně se všichni usadili zády ke stěně a tváří k ohni. Zkoušeli péct jablka na klacku, jenže pečená jablka bez cukru za mnoho nestojí a kromě toho jsou nejdřív tak horká, že se nedají jíst prsty, a když dost vychladnou, tak už zase nejsou dobrá. Museli se tedy spokojit se syrovými jablky a Edmund při tom poznamenal, že si takhle člověk uvědomí, že školní večeře nakonec nejsou tak zlé. „Teď bych se vůbec nezlobil, kdyby mi někdo dal pořádný krajíc chleba s margarínem,“ dodal. Ale ve všech sílil pocit dobrodružství a nikdo z nich nestál o to, být raději ve škole.

Dojedli poslední jablka a Zuzana se šla ještě ke studni napít. Když se vrátila, nesla něco v ruce.

„Podívejte,“ řekla trochu zajíkavě, „co jsem našla u studny.“ Podala to Petrovi a sedla si. Vypadalo to, že má co dělat, aby se nerozplakala. Edmund a Lucka se dychtivě naklonili dopředu, aby viděli, co má Petr v ruce – něco malého, lesklého, co se ve světle ohně blýskalo.

„No, to mě podržte,“ řekl Petr a i jeho hlas teď zněl divně. Podal tu věc ostatním a všichni uviděli, co to je – malý šachový jezdec, obvyklé velikosti, ale neobvykle těžký, protože byl vyrobený z čistého zlata. Kůň měl oči ze dvou malých rubínů – nebo spíš jen jedno, protože druhý kámen byl vypadlý.

„Páni,“ vykřikla Lucie, „to je úplně stejná zlatá šachová figurka, jakými jsme kdysi hrávali, když jsme byli králové a královny na Cair Paravelu.

„No tak, Zuzano, seber se,“ naklonil se Petr k sestře.

„Já si nemůžu pomoct,“ odpověděla Zuzana. „Vybavily se mi všechny ty krásné doby. Vzpomněla jsem si, jak jsme hráli šachy s fauny a s hodnými obry, a v jak v moři zpíval mořský lid, a na svého krásného koně a – a…“

„Víte co?“ řekl Petr docela jiným hlasem. „Myslím, že je nevyšší čas začít používat hlavu.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Edmund.

„Copak vážně nikdo z vás ještě neuhodl, kde to jsme?“ podivil se Petr.

„Pokračuj, pokračuj,“ pobízela ho Lucie. „Už hodiny mám pocit, že tohle místo v sobě má nějakou úžasnou záhadu.“

„Povídej,“ přidal se Edmund. „Všichni tě posloucháme.“

„Jsme v troskách samotného Cair Paravelu.“

„Počkej,“ namítl Edmund, „jak jsi na tohle přišel? Tady to přece musí být už celé věky opuštěné. Jen se podívej na ty veliké stromy, kterými zarostla brána. Koukni na ty kameny. Na první pohled je jasné, že tady už stovky let nikdo nebydlel.“

„Já vím,“ kývl Petr. „To je na tom právě to těžké. Ale to nechme zatím být. Chci to probrat pěkně jedno po druhém. Za prvé: Tahle síň má přesně stejný tvar a velikost jako hlavní síň na Cair Paravelu. Jen si tady představte střechu a barevné dláždění místo té trávy, na zdech gobelíny a máte naši královskou hodovní síň.“ Nikdo nic neřekl.

„Druhá věc,“ pokračoval Petr. „Studna je přesně tam, kde byla ta naše, jižně od hlavní síně, a má přesně stejnou velikost a tvar.“

Zase žádná odpověď.

„Za třetí: Zuzana našla jednu z našich starých šachových figurek – nebo takovou, která je jí podobná jako vejce vejci.“ Ještě pořád nikdo neodpovídal.

„A za čtvrté: Vzpomínáte si – bylo to přesně den před tím, než přišlo poselstvo krále z Kalormenu – vzpomínáte si, jak jsme u severní brány hradu sázeli sad? Největší ze všeho lesního lidu, samotná Pomona, nám ho přišla požehnat dobrým kouzlem. Díry tenkrát kopali ti dobří chlapíci krtci. Neříkejte mi, že si nevzpomínáte, jak se tehdy jejich vůdce, legrační starý Rukavička, opřel o rýč a prohlásil:,Věřte mi, Veličenstvo, jednou budete rád, že tady ty ovocné stromy jsou.‘ A to tedy měl rozhodně pravdu.“

„Já si vzpomínám! Vzpomínám si!“ zatleskala Lucka.

„Ne, počkat, počkat,“ odporoval Edmund. „To musí být všechno nesmysl. Přece jsme nevysázeli sad až těsně k bráně. Tak hloupí bychom snad nebyli.“

„Jistě že ne,“ souhlasil Petr. „Ale od té doby se sad k té bráně rozrostl.“

„A ještě něco,“ pokračoval Edmund. „Cair Paravel neležel na ostrově.“

„Ano. O tom jsem taky uvažoval. Ale byl na poloostrově. A to už je skoro ostrov. Nemohl se z něj od našich časů stát ostrov? Třeba někdo prokopal průplav.“

„No a to je třetí věc,“ vpadl mu do řeči Edmund. „Ty pořád říkáš od našich časů. Ale vždyť je to teprve rok, co jsme se z Narnie vrátili. Chceš mi tvrdit, že za jeden jediný rok se hrady zřítí, vyrostou veliké lesy a z malých stromečků, které jsme sami viděli sázet, je velký starý sad, a kdo ví co ještě? To přece není možné.“

„Něco mě napadlo,“ ozvala se Lucie. „Jestli je tohle Cair Paravel, tak tady na tom konci stupínku by měly být dveře. Vlastně bychom je teď měli mít přímo za zády. Vzpomínáte? Na ty dveře, které vedly do královské pokladnice?“

„Na dveře to tu moc nevypadá,“ podotkl Petr a vstal.

Zeď za nimi byla úplně porostlá břečťanem.

„To brzo zjistíme,“ prohlásil Edmund a popadl větev, kterou si připravil k přiložení na oheň. Začal s ní bušit do porostlé zdi. Ťuk-ťuk, klepala větev o kámen a znova: ťuk-ťuk, a pak najednou: bum-bum, docela jiný, dutý, dřevěný zvuk.

„Hele!“ vykřikl Edmund.

„Musíme strhat ten břečťan,“ rozhodl Petr.

„Nenecháme toho radši?“ namítala Zuzana. „Můžeme to zkusit ráno. Jestli tady musíme strávit celou noc, tak nestojím o to mít za zády otevřené dveře a velikou černou díru, z které může vylézt kdovíco, když už nemluvím o vlhku a průvanu. A za chvilku se setmí.“

„No tak, Zuzko! Jak můžeš?“ řekla Lucie s káravým pohledem. Oba chlapci byli už tak rozčilení, že Zuzaninu radu snad ani neslyšeli. Pracovali na břečťanu rukama a Petrovým kapesním nožem, dokud nožík nepraskl. Pak používali Edmundův. Místo, na kterém předtím seděli, bylo za chvilku celé zasypané břečťanem. Konečně dveře odkryli.

„Samozřejmě jsou zamčené,“ zjistil Petr.

„Ale dřevo je ztrouchnivělé,“ upozornil Edmund. „To za chvilku rozsekáme na kousky a ještě budeme mít čím přikládat. Jdeme na to.“

Trvalo to déle, než čekali, a než byli hotoví, ve velké síni se zešeřilo a vykoukly první hvězdy. Zuzana nebyla jediná, které trochu přejel mráz po zádech, když chlapci stáli nad hromadou dřevěných třísek, otírali si z rukou špínu a hleděli do chladného temného otvoru, který vytvořili.

„Chce to světlo,“ zavelel Petr.

„K čemu je to dobré?“ namítala Zuzana. „A jak říkal Edmund…“

„Už nic neříkám,“ přerušil ji Edmund. „Ještě pořád to nechápu, ale to můžeme probrat později. Jdeme dolů, ne?“

„Musíme,“ odpověděl Petr. „Seber se, Zuzko. Jsme zpátky v Narnii, tak se nemůžeme chovat jako děti. Tady jsi královna Zuzana. A když tu záhadu nevyřešíme, stejně nikdo nebudeme moci spát.“ Zkoušeli použít dlouhé větve jako louče, ale to bylo k ničemu. Když je člověk držel hořícím koncem nahoru, tak zhasly, a když je sklonil dolů, pálily mu ruku a kouř ho štípal do očí. Nakonec použili Edmundovu baterku. Naštěstí ji dostal k narozeninám ani ne před týdnem a baterie byla skoro nová. Šel tedy první a svítil. Pak šla Lucie, za ní Zuzana a průvod uzavíral Petr.

„Došel jsem ke schodům,“ hlásil Edmund.

„Počítej je,“ radil Petr.

„Jeden – dva – tři,“ odpočítával Edmund nahlas a opatrně sestupoval. Zastavil se u šestnácti. „Jsem na konci,“ křikl.

„To vážně musí být Cair Paravel,“ řekla Lucie. „Tam jich bylo šestnáct.“ Nikdo už nepromluvil, dokud všichni nestáli v jednom hloučku u paty schodů. Edmund pomalu posvítil baterkou kolem dokola.

„Á-á-á-á!“ vydechly všechny čtyři děti najednou.

Všichni už totiž věděli, že jsou skutečně ve staré pokladnici Cair Paravelu, kde kdysi vládli jako králové a královny Narnie. Uprostřed bylo něco jako cestička (podobné bývají ve skleníku) a po obou stranách v pravidelných rozestupech stála přepychová brnění jako rytíři střežící poklad. Mezi brněními byly po obou stranách uličky police plné vzácných věcí – náhrdelníků, náramků, prstenů, zlatých mís a talířů, dlouhých sloních klů, broží, čelenek a zlatých řetězů a hromady nezasazených kamenů, jen tak ledabyle nakupených, jako by to byly kuličky nebo brambory – diamanty, rubíny, granáty, smaragdy, topasy a ametysty. Pod policemi ležely veliké dubové truhly obité železnými pásy a s velikými zámky. Byla tu nepříjemná zima a takové ticho, že slyšeli vlastní dech. Všechny poklady pokrývala taková vrstva prachu, že dokud si neuvědomili, kde jsou, a na většinu věcí si nevzpomněli, nebyli by vůbec poznali, že jsou to poklady. Celé to místo bylo smutné a trochu nahánělo strach, protože vypadalo tak strašně dávno opuštěné. Aspoň minutu nikdo nic neřekl.

Po chvilce ale začali přecházet sem a tam, brát do rukou jednotlivé věci a prohlížet si je. Bylo to jako setkávat se s velmi dávnými přáteli. Kdybyste tam byli, slyšeli byste je říkat věci jako: „Koukejte! Naše korunovační prsteny – vzpomínáte, kdy jsme je měli poprvé? – A tady je ta malá brož, co jsem myslela, že se ztratila. – Podívej, není tohle to brnění, co jsi měl na sobě na tom velkém turnaji na Osamělých ostrovech? – Vzpomínáš na toho trpaslíka, co mi tohle dělal? – Vzpomínáš, jak jsme pili z tohohle rohu? – Vzpomínáš, vzpomínáš?“

Náhle se ale ozval Edmund: „Počkejte, nesmíme úplně vybít baterii, kdo ví, kolikrát ji ještě budeme potřebovat. Neměli bychom si radši vzít, co chceme, a jít zase ven?“

„Musíme si vzít dary,“ rozhodl Petr. Kdysi dávno dostal on, Lucie a Zuzana v Narnii k Vánocům jisté dary, kterých si cenili víc než celého svého království. Edmund žádný dar neměl, protože s nimi tehdy nebyl. (Mohl si za to sám a vy si o tom můžete přečíst v té druhé knížce.)

Všichni s Petrem souhlasili a prošli uličkou na druhý konec pokladnice. Dary tam samozřejmě dosud visely na zdi. Lucie měla ten nejmenší – malou lahvičku, vyrobenou z diamantu, a ne ze skla, a stále ještě napůl plnou kouzelného léku, který vyléčí skoro každé zranění a každou nemoc. Lucie – teď znova královna Lucie – neřekla nic, ale tvářila se velice slavnostně, sejmula svůj dar ze zdi, zavěsila si řemínek přes rameno a znovu ucítila lahvičku u boku, tam, kde kdysi visívala. Zuzana tehdy dostala luk, šípy a roh. Luk tam ještě byl, i toulec ze slonoviny plný opeřených šípů, ale – „Zuzko,“ řekla Lucie, „ kde je roh?“

„Ale zatrápeně,“ sykla po chvíli přemýšlení Zuzana. „Už si vzpomínám. Vzala jsem si ho sebou ten úplně poslední den, když jsme vyjeli lovit bílého jelena. Musel se ztratit, když jsme narazili tam na to druhé místo – tím myslím Anglii.“

Edmund hvízdl. To byla skutečně nenahraditelná ztráta. Roh byl totiž kouzelný a když jste na něj zatroubili, vždycky se objevila nějaká pomoc, ať jste byli kdekoli.

„Zrovna něco takového by se na tomhle místě mohlo hodit,“ podotkl Edmund.

„No nic,“ řekla Zuzana. „Pořád ještě mám luk.“ A vzala ho do ruky.

„Nebude tětiva zpuchřelá?“ ptal se Petr.

V ovzduší pokladnice bylo snad nějaké kouzlo nebo něco podobného – luk byl dosud v pořádku. Střílet lukem a plavat uměla Zuzana výborně. Nejdřív luk ohnula a pak brnkla o tětivu. Zadrnčela a ozvěna rozechvěla celou místnost. Ten jediný zvuk vrátil dětem staré časy víc než cokoli jiného předtím. Všechny bitvy, lovy a hostiny se jim vybavily, jako by to bylo včera.

Zuzana – královna Zuzana – pak luk povolila a zavěsila toulec k pasu.

Poslední sňal ze zdi svůj dar Petr – štít s velkým červeným lvem a královský meč. Foukl na ně a poklepal jimi o zem, aby je zbavil prachu. Zavěsil si štít na paži a meč si zavěsil k pasu. Zpočátku měl strach, zda nezrezivěl a nezadrhl se v pochvě. Ale kdepak. Jediným rychlým pohybem tasil a zvedl meč do výše, až se ve světle baterky zaleskl.

„To je můj meč Rhindon,“ řekl, „kterým jsem zabil vlka.“ V jeho hlase se ozval nový tón a ostatní cítili, že je skutečně znovu Nejvyšším vládcem Petrem. Chvilku bylo ticho a pak si všichni zase vzpomněli, že musejí šetřit baterii.

Vystoupili zpět nahoru po schodech, pořádně přiložili na oheň a lehli si u něj těsně k sobě, aby se zahřáli. Podlaha byla tvrdá a nepohodlná, ale nakonec přece jen usnuli.

Kapitola 3
Trpaslík

Nejhorší na tom, když spíte venku, je, že se vzbudíte hrozně brzo. A když už se vzbudíte, musíte vstát, protože zem je tak tvrdá, že je vám nepohodlně. A ještě horší to je, když k snídani nemáte nic než jablka a včera k večeři jste také neměli nic než jablka. Když Lucie řekla – celkem popravdě – že je nádherné ráno, bylo to tak asi všechno, co se v té chvíli dalo hezkého říct. Edmund vyslovil to, co si všichni ostatní mysleli: „Musíme prostě z tohohle ostrova pryč.“

Napili se ze studny a omyli si obličeje. Potom všichni znova sešli podél potoka k pobřeží a hleděli na průliv, který je odděloval od nedaleké pevniny.

„Budeme muset přeplavat,“ řekl Edmund.

„Zuzana by klidně mohla,“ kývl Petr (jeho sestra získala ve škole několik cen v plavání). „Ale jestli i my ostatní, tím si nejsem tak jistý.“ Slovy ‚my ostatní‘ myslel vlastně Edmunda, který ve školním bazénu ještě neuplaval ani dvě délky, a Lucii, která neuměla plavat skoro vůbec.

„A stejně,“ přidala se Zuzana, „může tam být proud. Otec říkal, že je nerozum koupat se někde, kde to neznáš.“

„Poslyš, Petře,“ napadlo Lucii, „já vím, že doma – myslím v Anglii – plavu hrozně. Ale tenkrát dávno jsme přece všichni plavat uměli – jestli to tedy je dávno, co jsme byli králové a královny Narnie. Taky jsme uměli jezdit na koni a vůbec spoustu věcí. Nemyslíš?“

„No jo, ale tenkrát jsme byli vlastně dospělí,“ připomněl Petr. „Vládli jsme celé roky a všechno jsme se to naučili. Jenže teď je nám zase tolik co v Anglii, ne?“

„Páni!“ řekl Edmund takovým tónem, že všichni přestali mluvit a podívali se na něj.

„Zrovna mi to všechno došlo,“ prohlásil.

„Co ti došlo?“ zeptal se Petr.

„No to všechno,“ opakoval Edmund. „Víš, jak nám včera večer bylo divné, že jsme odešli z Narnie teprve před rokem, ale přitom tu všechno vypadá, jako by na Cair Paravelu nikdo nebydlel už stovky let? No copak to nechápete? Vzpomínáte si přece, že jsme v Narnii žili hrozně dlouho, ale když jsme se pak vrátili šatníkem zpátky, neuplynula mezitím ani minuta?“

„Povídej,“ pobídla ho Zuzana. „Myslím, že to začínám chápat.“

„To tedy znamená,“ pokračoval Edmund, „že jak z Narnie odejdeš, nemáš vůbec ponětí, jak běží narnijský čas. Proč by nemohly v Narnii uběhnout stovky let, kdežto nám v Anglii jen rok?“

„Jasně, Edo,“ vytřeštil oči Petr, „tys na to asi přišel. Když to vezmeš takhle, tak to asi vážně jsou stovky let, co jsme žili na Cair Paravelu. A teď se do Narnie vracíme, asi jako kdyby se do moderní Anglie vrátili křižáci nebo Anglosasové nebo staří Britové!“

„Všichni budou úplně bez sebe, až nás uvidí…“ začala Lucie, ale do toho ostatní spustili „Pšt!“ nebo „Koukejte!“ Něco se totiž dělo.

Na pevnině trochu napravo od nich byl zalesněný výběžek a všichni si byli jistí, že hned za tím výběžkem musí ležet ústí řeky. A právě v tom místě vyplula loďka. Když obeplula mys, otočila se a zamířila přes průliv směrem k nim. Na palubě byli dva lidé: jeden vesloval, druhý seděl na přídi a držel nějaký balík, který sebou škubal a hýbal se, jako by byl živý. Vypadalo to, že ti dva jsou vojáci. Na hlavách měli ocelové přilbice a na sobě lehké drátěné košile. Oba byli vousatí a tvářili se zle. Děti couvly z pláže do lesa a bez hnutí se dívaly.

„Tady to bude dobré,“ řekl voják na přídi, když loďka doplula skoro až k dětem.

„Co mu přivázat kámen k nohám, desátníku?“ navrhoval ten druhý a složil vesla.

„Pche!“ zavrčel ten druhý. „Žádný jsme si nepřivezli a ani to není potřeba. Ten se utopí i bez kamene, jestli jsme ty řemeny dost utáhli.“ S těmi slovy vstal a zvedl balík. Petr spatřil, že je to skutečně živé a že je to vlastně trpaslík. Měl svázané ruce a nohy, ale bránil se, jak mohl. Vzápětí to vedle Petrova ucha zadrnčelo a voják z ničeho nic rozhodil ruce, upustil trpaslíka do člunu a sám sletěl po zádech do vody. Začal se neohrabaně plácat k protějšímu břehu a Petr si všiml, že ho do přilbice zasáhl Zuzanin šíp. Ohlédl se a viděl, jak velice bledá Zuzana opět zakládá do luku další šíp. Ten už ale použít nemusela. Když druhý voják uviděl svého společníka padnout, vykřikl, vyskočil z loďky do vody a podobně neobratně se plácal vodou (ve které zřejmě taktak stačil). Nakonec zmizel v lese na protější straně.

„Honem! Než uplave!“ vykřikl Petr. On i Zuzana se, tak jak byli v šatech, vrhli do vody, a než jim voda sahala k ramenům, už loďku drželi za boky. Za pár vteřin ji vytáhli na břeh, vyzvedli z ní trpaslíka a Edmund mu hned začal přeřezávat pouta kapesním nožem. (Petrův meč by býval ostřejší, jenže meč je pro takovouhle práci hodně nešikovný nástroj, protože ho nemůžete držet níž než za jílec.) Když byl trpaslík konečně volný, sedl si, zamnul si paže a nohy a vykřikl:

„No, ať si říká kdo chce co chce, nepřipadáte mi jako duchové.“

Jako většina trpaslíků byl podsaditý a měl širokou hruď. Kdyby stál, měřil by něco pod metr, a měl tak obrovitý plnovous a knír ze silných rezavých vousů, že už mu z obličeje nebylo vidět víc než nos, zahnutý jako zobák, a jasné černé oči.

„Tak nebo tak,“ pokračoval, „duchové neduchové, zachránili jste mi život a já jsem vám velice zavázaný.“

„Proč bychom měli být duchové?“ divila se Lucie.

„Celý život mi namlouvali,“ vysvětloval trpaslík, „že v těchhle pobřežních lesích je tolik duchů co stromů. Tak se to říká. A proto, když se chtějí někoho zbavit, většinou ho dovezou sem (jako dneska mě) a tvrdí, že ho nechali duchům. Vždycky jsem si ale říkal, jestli je náhodou sami neutopí nebo jim nepodříznou krk. Nikdy jsem na duchy moc nevěřil. Jenže ti dva zbabělci, co jste je zrovna střelili, na ně věřili určitě. Báli se víc toho, že mě sem musí dojet popravit, než jsem se bál já!“

„Aha,“ řekla Zuzana. „Proto oba utekli.“

„Co? Cože?“ divil se trpaslík.

„Zmizeli,“ vysvětloval Edmund. „Na pevninu.“

„Mířila jsem tak, abych je nezabila,“ dodala Zuzana. Nechtěla, aby si někdo myslel, že na tak krátkou vzdálenost netrefila.

„Hm,“ zachmuřil se trpaslík. „To je horší. Z toho ještě můžou být potíže. Leda by ve vlastním zájmu drželi jazyk za zuby.“

„Proč tě vlastně chtěli utopit?“ zeptal se Petr.

„Já jsem totiž hrozně nebezpečný zločinec,“ odpověděl trpaslík vesele. „Ale to je na dlouhé povídání. Tak mě napadá, nepozvali byste mě na snídani? Nemáte ponětí, jak člověku při takové popravě vyhládne.“

„Máme jen jablka,“ odpověděla Lucie smutně.

„Lepší než nic, ale není nad čerstvé ryby,“ řekl trpaslík. „Vypadá to, že budu muset pozvat na snídani já vás. V člunu jsem zahlédl nějaké rybářské nářadí. Stejně budeme muset ten člun odtáhnout na druhou stranu ostrova. Co kdyby někdo na pevnině přišel na břeh a všiml si ho.“

„Taky mě to mělo napadnout,“ souhlasil Petr.

Čtyři děti a trpaslík došli ke břehu, poněkud s obtížemi dostrkali člun do vody a nastoupili. Trpaslík se okamžitě ujal velení. Vesla byla samozřejmě příliš veliká, než aby je mohl použít, takže Petr vesloval a trpaslík kormidloval průplavem na sever a potom na východ, za výběžek ostrova. Odtud děti viděly nejen přímo do ústí řeky, ale také všechny zátoky a mysy za ním. Měly pocit, že tu a tam něco poznávají, ale les od jejich časů tak vyrostl, že všechno vypadalo jinak.

Když vypluli na volné moře na východ od ostrova, pustil se trpaslík do rybaření. Za chvíli nalovili spoustu nádherných duhově zbarvených pavích ryb a vzpomněli si, že je jídali na Cair Paravelu. Když jich nachytali dost, zamířili s člunem do ústí malého potoka, kde ho přivázali ke stromu. Trpaslík, který byl velice schopný (ostatně, i když člověk občas potká zlého trpaslíka, nikdy jsem neslyšel o trpaslíkovi, který by byl hloupý), ryby rozřízl, vykuchal a řekl:

„Potřebujeme dříví na oheň.“

„Na hradě nějaké máme,“ řekl Edmund.

Trpaslík hvízdl. „Vousy vidličky!“ řekl. „Tak on tam vážně je hrad?“

„Je to jen zřícenina,“ vysvětlovala Lucie.

Trpaslík se rozhlédl po všech čtyřech s podivným výrazem na tváři.

„A kdo pro všechno na…?“ začal, ale pak se zarazil a mávl rukou. „To je jedno. Nejdřív jídlo. Ale ještě něco, než půjdeme. Můžete mi přísahat, že jsem opravdu živý? Víte jistě, že jsem se neutopil a že nejsme duchové všichni?“

Když ho o tom ujistili, vyvstala otázka, jak odnést ryby. Neměli je na co pověsit a neměli ani košík. Nakonec použili Edmundův klobouk, protože nikdo jiný klobouk neměl. Kdyby neměl tak strašný hlad, tak by se kvůli tomu rozčiloval mnohem víc.

Trpaslík byl nejdřív na hradě trochu nesvůj. Pořád se rozhlížel, čenichal a říkal: „Hm. Přece jen to tu vypadá poněkud strašidelně. A duchy taky trochu cítím.“ Ale rozveselil se, když se zapálili oheň a on jim předvedl, jak opékat čerstvé ryby v popelu. Jíst horké ryby bez vidliček a s jedním kapesním nožem na pět lidí je dost nešikovné, a než byli po jídle, odneslo to několik spálených prstů. Ale protože už bylo kolem deváté a oni byli vzhůru od pěti, nikomu spáleniny nevadily tolik, jak byste čekali. Všichni zakončili jídlo jablkem a pořádným douškem vody ze studny, trpaslík vytáhl dýmku velkou jako jeho paže, nacpal ji, zapálil, vyfoukl velký oblak voňavého kouře a řekl: „Ták.“

„Nejdřív nám vyprávěj svůj příběh ty,“ vybídl ho Petr. „My ti pak povíme ten náš.“

„No,“ kývl trpaslík, „protože jste mi zachránili život, je celkem spravedlivé, aby bylo po vašem. Jenomže já moc nevím, kde začít. Především – jsem posel krále Kaspiana.“

„Kdo je to?“ zeptaly se čtyři hlasy naráz.

„Kaspian Desátý, král Narnie, kéž dlouho vládne!“ odpověděl trpaslík. „Totiž, on by měl být králem Narnie a my doufáme, že jím i bude. Zatím je jen králem nás Staronarnianů…“

„Jak to myslíte, Staronarnianů?“ zeptala se Lucie.

„No, to jsme my,“ odpověděl trpaslík. „Asi by se dalo říct, že jsme vzbouřenci.“

„Aha,“ kývl Petr. „A Kaspian je nejvyšší Staronarnian.“

„No, dá se to tak říct,“ pokývl trpaslík. „Až na to, že on sám je ve skutečnosti Novonarnian, Telmařan, chápete?“

„Já ne,“ přiznal Edmund.

„To je horší než Válka Růží,“ postěžovala si Lucie.

„Ach ach,“ vzdychl trpaslík. „Vykládám to úplně špatně. Podívejte, budu se asi muset vrátit na samý začátek a vyprávět vám, jak Kaspian vyrůstal u dvora svého strýce a jak se vůbec stalo, že je na naší straně. Ale bude to dlouhý příběh.“

„Tím líp,“ těšila se Lucie. „My milujeme příběhy.“

Trpaslík se tedy usadil a začal vyprávět. Nebudu opakovat jeho slova ani to, jak mu děti skákaly do řeči a pořád se na něco ptaly. To by bylo příliš dlouhé, zmatené a stejně by v tom chyběly některé věci, které se děti dozvěděly teprve později. V příběhu, jak ho nakonec znaly, šlo zhruba o následující.

Kapitola 4
Trpaslík vypráví o princi Kaspianovi

Princ Kaspian žil ve velkém hradu uprostřed Narnie se svým strýcem Mirázem, králem Narnie, a svou tetou, která měla rusé vlasy a jmenovala se královna Prunaprismia. Jeho otec i matka byli mrtví a Kaspian měl ze všech lidí nejraději svou chůvu. Ačkoli jako princ měl nádherné hračky, které dovedly skoro všechno, snad jen mluvit ne, nejraději ze všeho měl poslední hodinu dne, kdy byly všechny hračky uklizené zpátky ve skříních a chůva mu vyprávěla pohádky.

Svého strýce a tetu moc rád neměl. Asi tak dvakrát týdně si pro něj strýc poslal a potom se spolu půl hodiny procházeli tam a zpátky po terase na jižní straně hradu. Jednou, když tak chodili, povídá mu strýc:

„Chlapče, budeme tě brzo muset naučit jezdit na koni a vládnout mečem. Víš, že tvá teta a já nemáme děti, takže to vypadá, že by z tebe mohl být král, až odejdu. Jak by se ti to líbilo, co?“

„Já nevím, strýčku,“ odpověděl Kaspian.

„Ty nevíš?“ divil se Miráz. „Co by sis mohl přát lepšího?“

„Ale já si přeji,“ řekl Kaspian.

„A co si přeješ?“ ptal se Miráz.

„Přeji si – přeji si – přeji si, abych mohl žít za starých časů,“ řekl Kaspian. (Tenkrát byl ještě hodně malý chlapec.)

Až do té chvíle mluvil Miráz tím otravným způsobem, jímž hovořívají někteří dospělí a z něhož je jasné, že je ve skutečnosti vůbec nezajímá, co říkáte. Teď ale najednou vrhl na Kaspiana velice zkoumavý pohled.

„Co to má být?“ ptal se. „Jaké staré časy myslíš?“

„Copak ty to nevíš, strýčku?“ divil se Kaspian. „Když bylo všechno docela jiné. Když všechna zvířata uměla mluvit a hodní lidé bydleli v potocích a ve stromech. Najády a dryády se jim říkalo. A taky byli trpaslíci. A všude v lesích veselí malí fauni. Měli nohy jako kozy. A…“

„To všechno jsou nesmysly pro mimina,“ zarazil ho přísně král. „Jenom pro mimina, slyšíš? Ty už začínáš být na takové věci moc velký. Ve svém věku bys měl myslet na bitvy a dobrodružství, ne na pohádky.“

„Ale tenkrát byly bitvy a dobrodružství,“ namítl Kaspian. „Úžasná dobrodružství. Jednou žila Bílá čarodějnice a ta se prohlásila za královnu celé země. A zařídila to tak, že byla pořád zima. Potom odněkud přišli dva chlapci a dvě dívky. Čarodějnici zabili a stali se králi a královnami Narnie. Jmenovali se Petr, Zuzana, Edmund a Lucie. A vládli hrozně dlouho a všem bylo dobře a to všechno díky Aslanovi…“

„To je kdo?“ zeptal se Miráz. Kdyby byl Kaspian jen o malinko starší, tón strýcova hlasu by ho byl varoval, že bude moudřejší mlčet. Ale takhle žvatlal dál:

„Vážně to nevíš?“ řekl. „Aslan je ten veliký lev, který přichází přes moře.“

„Kdo ti navykládal všechny tyhle nesmysly?“ zahřímal král. Kaspian se vylekal a už neřekl nic.

„Vaše královská Výsosti,“ řekl král Miráz a pustil Kaspianovu ruku, kterou až dosud držel. „Trvám na tom, abyste mi odpověděl. Podívejte se mi do očí. Kdo vám vyprávěl tuhle snůšku lží?“

„Chů – chůva,“ zakoktal Kaspian a rozplakal se.

„Nech toho fňukání,“ okřikl ho strýc, popadl ho za ramena a zatřásl s ním. „Nech toho. A ať už tě nikdy nepřistihnu, že mluvíš o těch hloupých pohádkách – nebo že na ně třeba jenom myslíš. Ti králové a královny nikdy nežili. Jak by mohli být zároveň dva králové? A nikdo takový jako Aslan neexistuje. Vůbec žádní lvi. A zvířata nikdy neuměla mluvit. Rozumíš?“

„Ano, strýčku,“ vzlykal Kaspian.

„Tak doufám, že tím to končí,“ řekl král a pokynul jednomu ze svých dvořanů, který stál na druhém konci terasy. Chladným hlasem zavelel: „Odveď Jeho královskou Výsost do jeho komnat a pošli mi sem chůvu Jeho královské Výsosti. OKAMŽITĚ!“

Druhého dne Kaspian zjistil, jakou strašnou věc provedl. Chůvu poslali pryč a ani jí nedovolili se s ním rozloučit a jemu řekli, že bude mít učitele.

Kaspianovi se po chůvě velice stýskalo a hodně se naplakal, a protože byl tak nešťastný, myslel na staré příběhy o Narnii víc než kdy dřív. Každou noc snil o trpaslících a dryádách a velice se snažil přimět psy a kočky na hradě, aby s ním mluvili. Psi ale jen vrtěli ocasem a kočky předly.

Kaspian si byl jistý, že nového učitele bude nenávidět. Když učitel asi za týden dorazil, ukázalo se ale, že je to typ člověka, kterého skoro nejde nemít rád. Byl to ten nejmenší a zároveň nejtlustší mužík, jakého Kaspian kdy viděl. Měl dlouhou, stříbřitou, špičatou bradku, která mu sahala až po pás, a jeho tvář, hnědá a vrásčitá, vypadala velmi moudře, velmi ošklivě a velmi laskavě. Hlas měl vážný a oči veselé, takže dokud ho člověk skutečně dobře neznal, bylo těžké určit, kdy si dělá legraci a kdy mluví vážně. Jmenoval se doktor Kornelius.

Ze všech předmětů, které s doktorem Korneliem probírali, měl Kaspian nejraději dějepis. Až dosud kromě chůviných příběhů vlastně nic o historii Narnie neslyšel a byl velice překvapený, když se dozvěděl, že královská rodina přišla do země odjinud.

„Předek Vaší Výsosti, Kaspian První,“ vysvětloval doktor Kornelius, „dobyl Narnii a ujal se v ní vlády. To on přivedl do země celý váš národ. Vy vůbec nejste rodilí Narniané. Jste Telmařané – to znamená, že pocházíte ze země Telmar, která leží daleko za Západním pohořím. Proto se Kaspianovi Prvnímu říká také Kaspian Dobyvatel.“

„Prosím, doktore,“ zeptal se jednou Kaspian, „kdo žil v Narnii, než jsme sem přišli z Telmaru?“

„Než Telmařané převzali Narnii, žádní lidé tu nežili – nebo jen velmi málo.“

„Tak na kom tedy moji praprapředci vyhrávali?“

„Nad kým, ne na kom, Výsosti,“ opravil ho doktor Kornelius. „Bude asi načase přejít od dějepisu k mluvnici.“

„Prosím, ještě ne,“ žadonil Kaspian. „Konala se nějaká bitva? Proč mu říkají Kaspian Dobyvatel, když tu nebyl nikdo, kdo by proti němu bojoval?“

„Řekl jsem, že v Narnii bylo jen velmi málo lidí,“ odpověděl Doktor a přes brýle se na chlapce zvláštně podíval.

Kaspian chvíli nevěděl, co si o tom má myslet, ale pak mu najednou srdce poskočilo. „Chcete říct,“ zajíkl se, „že tu bylo něco jiného? Že to bylo jako v těch pohádkách? Byli…“

„Tiše,“ odpověděl doktor Kornelius a naklonil se těsně ke Kaspianovi. „Už ani slovo. Copak nevíte, že Vaši chůvu poslali pryč, protože Vám vyprávěla o staré Narnii? Králi se to nelíbí. Kdyby zjistil, že Vám vykládám tajemství, Vy byste dostal výprask a mně by sťali hlavu.“

„Ale proč?“ chtěl vědět Kaspian.

„Nejvyšší čas pustit se do mluvnice,“ řekl doktor Kornelius nahlas. „Bude Vaše Výsost tak laskavá a otevře si knihu Pulverulenta Sicca Park pravopisný čili sad slov správných, mladým myslím k potěše otevřený? Strana čtyři, prosím.“

Až do oběda to potom byla samá podstatná jména a slovesa, ale myslím, že se toho Kaspian moc nenaučil. Na to byl moc rozčilený. Byl si jistý, že by o tom doktor Kornelius nemluvil vůbec, kdyby neměl v úmyslu dříve či později mu říct víc.

Nezklamal se. O několik dní později řekl jeho učitel: „Dnes si uděláme hodinu astronomie. V noci budou dvě vznešené planety, Tarva a Alambil, procházet pouhý stupeň od sebe. K takové konjunkci nedošlo už dvě stě let a za života Vaší Výsosti k ní už také nedojde. Bylo by dobře, kdybyste si šel lehnout o něco dřív než obvykle. Až se přiblíží chvíle konjunkce, přijdu Vás vzbudit.“Nezdálo se, že by to mělo mít něco společného se starou Narnií, což byla věc, kterou chtěl slyšet nejvíc. Ale vstávat uprostřed noci je vždycky zajímavé a prince to docela potěšilo. Když si šel ten večer lehnout, myslel si nejdřív, že nebude moct spát, ale brzo nevěděl o světě. Připadalo mu, že uplynulo teprve pár minut, když ucítil, jak s ním někdo jemně třese.

Posadil se v posteli a uviděl, že místnost zalévá měsíční světlo. U postele stál doktor Kornelius, zachumlaný v plášti s kapucí a s malou lampou v ruce. Kaspian se okamžitě rozpomněl, co budou dělat. Vstal a oblékl se. Ačkoli byla letní noc, bylo mu chladněji, než by byl čekal, a byl docela rád, když ho doktor zabalil do stejného pláště, jaký měl sám, a na nohy mu dal teplé, měkké boty s tlustou podrážkou. Za chvilku už učitel a žák vycházeli z pokoje. Oba byli zachumlaní tak, že je v chodbách skoro nebylo vidět, a v měkkých botách nedělali téměř žádný hluk.

Kaspian šel za doktorem mnoha chodbami a po několikerých schodech vzhůru. Nakonec se protáhli malými dvířky ven z vížky a ocitli se na lávce. Po jedné straně měli cimbuří, po druhé prudký sráz střechy, pod sebou viděli zahrady plné stínů a chvějivého lesku a nad sebou hvězdy a měsíc. Po chvilce došli k dalším dveřím, které vedly do hlavní věže celého hradu. Doktor Kornelius je odemkl a oba začali stoupat po temném točitém schodišti na věž. Kaspian byl radostně vzrušený, po těchhle schodech dosud nikdy vystoupit nesměl.

Když vystoupali po dlouhých a příkrých schodech na střechu věže a Kaspian popadl dech, pomyslel si, že to stálo za to. Daleko napravo viděl dost nejasně Západní pohoří. Nalevo se leskla Velká řeka a všude bylo takové ticho, že slyšel i zvuk vodopádu z Bobří hráze, která byla přes kilometr daleko. Najít hvězdy, na které se přišli podívat, nebylo těžké. Zářily poměrně nízko nad jižním obzorem. Byly skoro tak jasné, jako dva malé měsíčky, a velmi blízko u sebe.

„Srazí se?“ šeptl užasle.

„Ne, drahý princi,“ odpověděl doktor (i on šeptal). „Na to znají velcí vládcové nebes kroky svého tance příliš dobře. Pozorně se na ně podívejte. Jejich setkání je šťastné a znamená nějaké velké dobro pro smutnou říši Narnii. Tarva, Pán vítězství, zdraví Alambil, Paní míru. Právě teď jsou u sebe nejblíže.“

„Škoda, že tam překáží ten strom,“ postěžoval si Kaspian. „Ze Západní věže bychom viděli určitě lépe, i když je nižší než tahle.“

Doktor Kornelius asi dvě minuty nic neříkal a stál bez hnutí s očima upřenýma na Tarvu a Alambil. Pak se zhluboka nadechl a obrátil se ke Kaspianovi.

„Tak,“ řekl, „viděl jste něco, co žádný z dnes žijících lidí neviděl ani neuvidí podruhé. A máte pravdu. Skutečně bychom byli lépe viděli z té nižší věže. Sem jsem vás přivedl z jiného důvodu.“ Kaspian se na něj podíval, ale kápě zakrývala doktorovi většinu tváře.

„Tahle věž je cenná tím,“ začal, „že přímo pod námi se nachází šest prázdných místností a dlouhé schody a na konci těch schodů zamčené dveře. Nikdo nás nemůže slyšet.“

„Povíte mi to, co jste mi nedávno neřekl?“ ptal se Kaspian.

„Ano,“ kývl doktor. „Ale pamatujte si: Vy a já o těchto věcech nesmíme mluvit nikde jinde než tady – na samém vrcholku Velké věže.“

„Nebudu. Slibuji,“ řekl Kaspian. „Už povídejte, prosím.“

„Poslouchejte tedy,“ začal doktor. „Všechno, co jste slyšel o staré Narnii, je pravda. Není to země lidí. Je to země Aslanova, země oživlých stromů a najád, faunů a satyrů, trpaslíků a obrů, bohů a kentaurů, mluvících zvířat. Právě proti nim bojoval první Kaspian. To vy Telmařané jste umlčeli zvířata, stromy a fontány, to vy jste zabíjeli a vyhnali trpaslíky a fauny a teď se snažíte umlčet dokonce i vzpomínku na ně. Král o nich nedovoluje ani hovořit.“

„To mě hrozně mrzí, co jsme udělali,“ řekl Kaspian. „Ale stejně jsem rád, že to přece jen je pravda, i když je to všechno pryč.“

„Mnohé z vaší rasy to potajmu mrzí,“ potvrdil doktor Kornelius.

„Ale, doktore,“ podivil se Kaspian, „proč říkáte z vaší rasy? Vy sám jste přece také Telmařan, ne?“

„Myslíte?“ řekl doktor.

„No, rozhodně jste člověk,“ namítl Kaspian.

„Myslíte?“ opakoval doktor hlubším hlasem a zároveň odhodil kápi, aby Kaspian jasně viděl jeho tvář v měsíčním světle.

A Kaspian si okamžitě uvědomil pravdu a měl pocit, že to měl pochopit už dávno. Vždyť doktor Kornelius byl tak malý a tlustý a měl tak dlouhé vousy. Ve stejné chvíli mu hlavou prolétly dvě myšlenky. Jedna byla děsivá: ‚Není to skutečný člověk, vůbec to není člověk, je to trpaslík, a sem nahoru mě přivedl, aby mě zabil.‘ Druhá byla nadšená: ‚Ještě existují skuteční trpaslíci a já konečně jednoho vidím.‘

„Takže jste nakonec uhodl,“ pokýval doktor Kornelius. „Nebo skoro uhodl. Nejsem čistý trpaslík. Mám v žilách i lidskou krev. Mnozí trpaslíci ve velkých bitvách unikli a žili dál. Oholili si vousy, nosili boty s vysokými podpatky a předstírali, že jsou lidé. Smísili se s vámi Telmařany. Já jsem jeden z nich, jen napůl trpaslík, a jestli někde ve světě ještě žijí jiní z mého rodu, praví trpaslíci, nepochybně by mnou pohrdali a nazvali by mě zrádcem. Ale my jsme za celé ty roky nikdy nezapomněli na vlastní národ a na ostatní šťastné tvory Narnie, ani na ztracené časy svobody.“

„Vážně – vážně mě to moc mrzí, doktore,“ řekl Kaspian. „Ale moje vina to přece nebyla.“

„Neříkám ty věci proto, abych Vám je vyčítal, drahý princi,“ odpověděl doktor. „Můžete se ale ptát, proč je vůbec říkám. Mám k tomu dva důvody. Především ten, že moje staré srdce v sobě ty tajné vzpomínky nosilo tak dlouho, že mě bolí a puklo by, kdybych vám je nepošeptal. No a druhý důvod je následující: až se stanete králem, možná nám dokážete pomoci, protože vím, že i když jste Telmařan, milujete staré věci právě tak, jako my.“

„To ano, ano,“ kýval Kaspian. „Ale jak bych mohl pomoci?“

„Můžete být laskavý vůči těm ubohým zbytkům rodu trpaslíků, jako jsem já. Můžete shromáždit učené kouzelníky a snažit se najít cestu, jak znovu probudit stromy. Můžete prohledat všechna nepřístupná místa a koutky země a zjistit, zda tam třeba dosud ve skrytu nežijí nějací faunové, mluvící zvířata nebo trpaslíci.“

„Myslíte, že ještě jsou?“ ptal se dychtivě Kaspian.

„Nevím – to nevím,“ odpověděl doktor a zhluboka povzdechl. „Někdy mám strach, že už ani být nemohou. Celý život jsem po nich hledal nějaké stopy. Občas jsem měl pocit, že v horách slyším dunět bubny trpaslíků. Tu a tam se mi v noci v lese zdálo, že jsem zahlédl fauny a satyry, jak v dálce tančí. Jenže když jsem na to místo došel, nikdy tam nic nebylo. Často už jsem zoufalý, ale vždycky se přihodí něco, co ve mně vzbudí novou naději. Nevím. Přinejmenším Vy se ale můžete snažit být takovým králem, jakým byl za starých časů Nejvyšší vládce Petr, a ne jako Váš strýc.“

„To o těch králích a královnách a o Bílé čarodějnici, to je taky pravda?“ ptal se Kaspian.

„Samozřejmě, že je to pravda,“ řekl Kornelius. „Jejich vláda byla zlatým věkem Narnie a země na ně nikdy nezapomněla.“

„Bydleli v tomhle hradu, doktore?“

„Ne, můj milý,“ zavrtěl hlavou doktor. „Tenhle hrad je mladý. Postavil ho Váš prapradědeček. Když sám Aslan učinil dva syny Adamovy a dvě dcery Eviny králi a královnami Narnie, žili na hradě Cair Paravelu. Nikdo z dnes žijících lidí to požehnané místo neviděl a možná, že už zmizely i jeho trosky. Myslíme si, že leželo daleko odtud, dole u ústí Velké řeky, až na samém pobřeží moře.“

„Brr!“ otřásl se Kaspian. „Myslíte v Černém lese? Tam, co – no – tam, co žijí duchové?“

„Vaše Výsost říká to, co ji naučili,“ odpověděl doktor. „Ale jsou to jen samé lži. Žádní duchové tam nejsou. Tuhle historku vymysleli Telmařané. Vaši králové mají smrtelný strach z moře, protože nikdy nezapomněli na staré příběhy o tom, že přes moře přichází Aslan. Nechtějí se k němu přiblížit a nechtějí ani, aby se tam přiblížil někdo jiný. Nechali tam tedy vyrůst husté lesy, aby lidi od pobřeží odřízli. A protože se znesvářili se stromy, mají strach i z lesů. A protože mají strach z lesů, představují si, že jsou plné duchů. Králové a mocní lidé nenávidí lesy i moře, a tak těm historkám částečně věří a částečně je podporují. Připadají si bezpečnější, když se nikdo v Narnii neodváží pustit až k pobřeží a podívat se na moře – směrem k Aslanově zemi, ránu a východnímu konci světa.“

Několik minut bylo ticho. Pak doktor Kornelius řekl: „Pojďte. Už jsme tady dost dlouho. Je načase jít dolů a do postele.“

„Opravdu už musíme?“ posmutněl Kaspian. „Já bych si o těchhle věcech povídal hodiny a hodiny.“

„Jenže kdybychom to udělali, někdo by nás mohl začít hledat,“ připomněl doktor Kornelius.

Kapitola 5
Kaspianovo dobrodružství v horách

Později spolu Kaspian a jeho učitel ještě mnohokrát potajmu hovořili na vrcholku Velké věže a při každém takovém rozhovoru se Kaspian dozvídal o staré Narnii víc, takže pak skoro všechen volný čas trávil tím, že myslel na staré časy, snil o nich a přál si, aby se vrátily. Volného času ovšem mnoho neměl, protože se teď začal vzdělávat skutečně důkladně. Učil se bojovat mečem a jezdit na koni, plavat a potápět se, střílet lukem a hrát na zobcovou flétnu a na teorbu, učil se ulovit jelena a pak ho vyvrhnout, a k tomu všemu ještě kosmografii, rétoriku, heraldiku, veršování a samozřejmě historii a také trochu právo, fyziku, alchymii a astronomii. Z magie se naučil jen teorii, protože doktor Kornelius prohlásil, že praktická část se pro prince nehodí. „A já sám,“ dodal, „jsem jen velice nedokonalý kouzelník a dokážu jen ta nejjednodušší kouzla.“ O navigaci (o které doktor řekl, že je to vznešené a hrdinské umění) se neučil nic, protože král Miráz neměl rád lodě ani moře.

Hodně se učil i tím, že používal vlastní oči a uši. Jako malý chlapec se často divil, proč tak nesnáší svou tetu, královnu Prunaprismii, a teď viděl, že je to tím, že ona nesnáší jeho. Začínal také chápat, že Narnie je nešťastná země. Daně byly vysoké, zákony přísné a Miráz byl krutý člověk.

Po několika letech přišla doba, kdy královna onemocněla, na hradě kolem ní byl velký shon a zmatek, doktoři přicházeli a dvořané šeptali. To bylo začátkem léta. Jednou v noci, zatímco půl hradu bylo na nohou, Kaspiana nečekaně vzbudil doktor Kornelius jen po několika málo hodinách spánku.

„Máme lekci astronomie, doktore?“ ptal se Kaspian.

„Pšt!“ zarazil ho doktor. „Důvěřujte mi a dělejte přesně to, co Vám řeknu. Pořádně se oblékněte, máte před sebou dlouhou cestu.“

Kaspiana to velice překvapilo, ale za ta léta se naučil svému učiteli věřit a okamžitě tedy udělal, co mu Kornelius přikázal. Když byl oblečený, doktor řekl: „Mám pro Vás vak. Musíme jít do vedlejší místnosti a naplnit ho potravinami od večeře Vaší Výsosti.“

„Budou tam moji dvořané,“ připomněl Kaspian.

„Ti spí a hned tak se nevzbudí,“ odpověděl doktor. „Jsem sice jen malý kouzelníček, ale přinejmenším kouzelný spánek vyvolat umím .“

Šli do předpokoje a tam skutečně leželi v křeslech rozvalení a chrápající oba dvořané. Doktor Kornelius rychle naporcoval zbytek studeného kuřete a pár plátků telecího, přidal k nim chléb, nějaké to jablko a malou lahvičku dobrého vína, všechno vložil do vaku a ten podal Kaspianovi. Vak měl řemen, který se dal přehodit přes rameno asi jako brašna, ve které se nosí knihy do školy.

„Máte svůj meč?“ ptal se doktor.

„Mám,“ kývl Kaspian.

„Tak si přehoďte tenhle plášť, aby schoval meč a vak. To je ono. A teď si musíme jít promluvit na Velkou věž.“

Když došli na vrchol věže (bylo zataženo a noc se vůbec nepodobala té, kdy se dívali na konjunkci Tarvy a Alambil), doktor Kornelius řekl:

„Můj milý princi, musíte okamžitě opustit tento hrad a hledat štěstí v širém světě. Tady je Váš život v ohrožení.“

„Proč?“ ptal se Kaspian.

„Protože Vy jste skutečný král Narnie: Kaspian Desátý, pravý syn a dědic Kaspiana Devátého. Kéž dlouho žije Vaše Veličenstvo,“ – a ke Kaspianovu velkému překvapení malý mužíček náhle klekl na koleno a políbil mu ruku.

„Co to všechno znamená? Nechápu to,“ divil se Kaspian.

„Překvapuje mě, že jste se mě ještě nikdy nezeptal na to,“ řekl doktor, „proč, když jste synem krále Kaspiana, nejste králem Kaspianem i Vy. Všichni kromě Vašeho Veličenstva vědí, že Miráz je uchvatitel. Když začal vládnout, dokonce ani nepředstíral, že je král, říkal si lord protektor. Jenomže potom zemřela vaše královská matka, dobrá královna a jediná z Telmařanů, kdo ke mně byl kdy laskavý. Nato všichni velcí pánové, kteří znali vašeho otce, jeden po druhém zemřeli nebo zmizeli. A nebyla to náhoda. Miráz je odstranil. Belisar a Uvilas byli zastřeleni šípem na lovu, prý náhodou. Celý velký rod Passaridů byl vyslán do boje proti obrům na severní frontě, až jeden po druhém padli. Arliana a Erimona a tucet dalších popravil Miráz pro velezradu pod vylhanou záminkou. Oba bratry z Bobří hráze zastřelil jako šílence. A nakonec přesvědčil sedm vznešených pánů, kteří se jediní v celé Narnii nebáli moře, aby vypluli hledat nová území za Východním oceánem, a přesně jak měl v úmyslu, nikdo z nich se nevrátil. A když už nezbyl nikdo, kdo by se za vás postavil, jeho patolízalové (jak jim poručil) ho prosili, aby se stal králem. A on to samozřejmě udělal.“

„Chcete říct, že teď chce zabít i mě?“ ptal se Kaspian.

„To je skoro jisté,“ kývl Kornelius.

„Ale proč teď?“ řekl Kaspian. „Když to chtěl udělat, proč to neudělal už dávno? A čím jsem mu ublížil?“

„Změnil názor kvůli něčemu, co se stalo před pouhými dvěma hodinami. Královně se narodil syn.“

„Nechápu, co to s tím má společného,“ řekl Kaspian.

„On nechápe!“ vykřikl doktor. „Copak Vás všechny moje lekce historie a politiky vůbec nic nenaučily? Poslouchejte. Dokud neměl vlastní děti, docela ochotně souhlasil s tím, že po jeho smrti budete králem Vy. Neměl Vás sice nijak moc rád, ale přesto mu bylo milejší, abyste trůn zdědil Vy než někdo cizí. Když teď ale má sám syna, bude chtít, aby se ten syn stal po něm králem. Vy mu stojíte v cestě. A tak Vás odstraní.“

„Vážně je to tak zlé?“ zapochyboval Kaspian. „Opravdu by mě zabil?“

„Zabil Vašeho otce,“ podotkl doktor Kornelius.

Kaspianovi se udělalo slabo a neřekl nic.

„Můžu Vám vyprávět ten příběh celý,“ řekl doktor. „Ale ne teď. Není čas. Musíte okamžitě utéct.“

„Půjdete se mnou?“ zeptal se Kaspian.

„To se neodvážím,“ řekl doktor. „Byl byste v ještě větším nebezpečí. Dva se vystopují snáz než jeden. Můj milý princi, drahý králi Kaspiane, musíte být velice statečný. Musíte jít sám a okamžitě. Snažte se dostat přes jižní hranici k dvoru krále Naina z Archenlandu. Přijme vás vlídně.“

„To už vás nikdy neuvidím?“ zeptal se Kaspian chvějícím se hlasem.

„Doufám, že ano, drahý králi,“ řekl doktor. „Copak mám na celém širém světě jiného přítele než Vaše Veličenstvo? A znám i trochu magie. Teď ale ze všeho nejvíc záleží na rychlosti. Než odejdete, mám pro Vás ještě dva dary. Zde je malý váček zlata – bohužel, vždyť všechny poklady tohoto hradu by měly být právem Vaše. A tady je ještě něco mnohem lepšího.“

Vložil Kaspianovi do rukou něco, co skoro neviděl, ale v čem po hmatu rozpoznal roh.

„Toto,“ řekl doktor Kornelius, „je největší a nejposvátnější poklad Narnie. Mnohé hrůzy jsem přestál, mnohá zaklínadla jsem vyslovil, abych ho nalezl, když jsem byl ještě mladý. Je to kouzelný roh samotné královny Zuzany, který tu zanechala, když na sklonku Zlatého věku z Narnie zmizela. Říká se, že tomu, kdo na něj zatroubí, se dostane zvláštní pomoci – nikdo přesně neví, jak zvláštní. Možná má moc povolat královnu Lucii, krále Edmunda, královnu Zuzanu i Nejvyššího vládce Petra zpátky z minulosti a ti pak všechno napraví. Možná povolá samotného Aslana. Vezměte si ho, králi Kaspiane, ale použijte ho jen v nejvyšší nouzi. A teď pospěšte, pospěšte, pospěšte. U paty věže jsou odemčená dvířka do zahrady. Tam se musíme rozloučit.“

„Můžu si vzít svého koně Destriera?“ ptal se Kaspian.

„Už je osedlaný a čeká na vás v koutě sadu.“

Během dlouhého sestupu po točitém schodišti mu Kornelius šeptem udílel ještě mnohé rady a pokyny. Kaspianovi se svíralo srdce, ale snažil se všechno zapamatovat. Když ucítil čerstvý vzduch ze zahrady, pevně stiskl doktorovi ruku a přeběhl trávník v místě, kde ho Destrier přivítal tichým zaržáním. Král Kaspian opustil hrad svých předků. Ohlédl se a uviděl ohňostroj oslavující narození nového prince.

Celou noc jel k jihu, vybíral si opuštěné cesty a stezky lesem tak dlouho, dokud byl v krajině, kterou znal. Potom se držel hlavní silnice. Destrier byl z té nezvyklé cesty stejně rozčilený jako jeho pán. A Kaspian, i když při loučení s doktorem Korneliem uronil slzu, si teď připadal velice statečný a svým způsobem i šťastný. Věděl, že je král Kaspian a jede za dobrodružstvím, meč po levém boku, kouzelný roh královny Zuzany po pravém. Když ale přišel den a s ním drobný déšť a on se rozhlédl a všude kolem sebe viděl neznámé lesy, divoká vřesoviště a modré hory, myslel na to, jak je svět veliký a zvláštní, a připadal si vylekaný a malý.

Jakmile se úplně rozednilo, sjel ze silnice a našel si v lese travnatou mýtinku, kde si mohl odpočinout. Sňal Destrierovi uzdu a nechal ho pást, snědl kousek studeného kuřete a napil se trochu vína a nakonec usnul. Vzbudil se pozdě odpoledne. Něco málo opět snědl a pokračoval v cestě, stále na jih, po docela opuštěných pěšinách. Ocitl se v kopcovité krajině, jel nahoru a dolů, ale častěji nahoru než dolů. Z každého vrcholu viděl před sebou hory větší a temnější. Když nastal večer, jel už po jejich prvních svazích. Zvedal se vítr a ve chvíli lilo proudem. Destrier začal být neklidný, ve vzduchu visela bouřka. Vjeli do temného a zdánlivě nekonečného borového lesa a Kaspianovi se vybavily všechny příběhy o nepřátelství stromů vůči lidem. Uvědomil si, že koneckonců je Telmařan, že patří k rase, která stromy kácela, kde mohla, a válčila s celou divočinou. Že on sám byl jiný než ostatní Telmařané, to ty stromy nemohly vědět.

A také nevěděly. Vítr se změnil ve vichřici a stromy všude kolem nich hučely a skřípaly. Ozvalo se řachnutí. Těsně za ním padl strom na cestu.

„Klid, Destriere, klid!“ řekl Kaspian a poplácal koně po šíji, i když sám se také třásl, protože věděl, že unikli smrti jen o chloupek. Blýsklo se a zadunění hromu jako by rozervalo oblohu vedví právě nad nimi. To už se Destrier splašil úplně. Kaspian byl dobrý jezdec, ale už neměl dost síly, aby koně zvládl. Držel se v sedle a věděl, že během onoho šíleného trysku, který následoval, visí jeho život na vlásku.

Strom za stromem před nimi vyrůstal ze tmy a každému se jen taktak vyhnuli. A potom, skoro příliš náhle na to, aby to stačilo bolet (ale přesto to bolelo), něco Kaspiana udeřilo do čela a dál už nevěděl nic.

Když přišel k sobě, ležel u ohně. Ruce a nohy měl samou modřinu a strašně ho bolela hlava. Někde blízko hovořily tiché hlasy.

„A teď,“ řekl jeden, „než se to vzbudí, musíme rozhodnout, co s tím uděláme.“

„Zabijeme to,“ řekl jiný. „Nemůžeme to nechat naživu. Zradilo by nás to.“

„Měli jsme to zabít hned, nebo to nechat na pokoji,“ nesouhlasil třetí hlas. „Teď to zabít nemůžeme. Vzali jsme to k sobě, zavázali jsme tomu hlavu a vůbec. To by znamenalo zavraždit hosta.“

„Pánové,“ řekl Kaspian slabým hlasem, „ať mi uděláte cokoli, doufám, že budete laskaví k mému ubohému koni.“

„Tvůj kůň utekl dávno předtím, než jsme tě našli,“ řekl první hlas, zvláštně zastřený a zemitý, jak si teď Kaspian uvědomil.

„Nenechte se umluvit těmi sladkými řečmi,“ ozval se druhý hlas. „Já pořád říkám…“

„Trny tresky!“ zahromoval třetí hlas. „Samozřejmě, že to nezavraždíme. Styď se, Nikabriku. Co ty na to, Lanýžníku? Co s tím máme dělat?“

„Já bych tomu dal napít,“ odpověděl první hlas, který zřejmě patřil Lanýžníkovi. K lůžku přistoupila tmavá postava. Kaspian ucítil, jak mu někdo jemně podepřel ramena paží – jestli to vůbec byla paže. Měla nějaký divný tvar. A také tvář, která se k němu sklonila, byla divná. Měl z ní pocit, že je hrozně zarostlá, má velice dlouhý nos a po obou stranách toho nosu divné bílé pruhy. ‚To je nějaká maska,‘ napadlo Kaspiana. ‚Nebo mám možná horečku a všechno se mi to jen zdá.‘ Ke rtům se mu přitiskl šálek něčeho sladkého a horkého a on se napil. V té chvíli někdo z ostatních prošťouchl oheň. Vyšlehl plamen a Kaspian málem šokovaně zaječel, protože v tom náhlém světle uviděl tvář, které se k němu skláněla. Nebyl to obličej člověka, ale jezevce, i když byl větší, přátelštější a inteligentnější než obličej jakéhokoli jezevce, kterého kdy Kaspian spatřil. A v každém případě mluvil. Kaspian si také uvědomil, že leží v jeskyni na lůžku z vřesu. U ohně seděli dva vousatí mužíci a byli o tolik divočejší, menší, zarostlejší a tlustší než doktor Kornelius, že Kaspian v nich okamžitě poznal pravé trpaslíky, staré trpaslíky bez kapky lidské krve v žilách. A Kaspian věděl, že konečně našel staré Narniany. Pak se mu znova zatočila hlava.

Během příštích několika dnů se je naučil znát jmény. Jezevec se jmenoval Lanýžník a byl z těch tří nejstarší a nejlaskavější. Trpaslík, který chtěl Kaspiana zabít, byl zatrpklý černý trpaslík (to znamenalo, že měl vlasy a vousy černé a tvrdé jako koňské žíně). Jmenoval se Nikabrik. Ten druhý trpaslík byl rudý trpaslík, jeho vlasy a vousy se podobaly liščí srsti a říkali mu Dýnil.

„A teď,“ prohlásil Nikabrik první večer, kdy bylo Kaspianovi už tak dobře, že byl schopný se posadit a mluvit, „se musíme konečně rozhodnout, co s tímhle uděláme. Vy dva si myslíte, jak na to nejste hodní, když jste mi to nedovolili zabít. Jenže problém je v tom, že teď to máme na krku nadosmrti. Já tedy rozhodně nehodlám tohohle vězně nechat odejít živého – vrátil by se ke svým a všechny by nás zradil.“

„Bulvy brouci, Nikabriku!“ rozzlobil se Dýnil. „Proč musíš mluvit tak ošklivě? To stvoření za to nemůže, že si narazilo hlavu o strom právě před naší norou. A neřekl bych, že vypadá jako zrádce.“

„Poslyšte,“ ozval se Kaspian, „ještě ani nevíte, jestli se chci vracet. Nechci. Chci zůstat s vámi – jestli mě necháte. Někoho jako jste vy jsem celý život hledal.“

„To ti tak věřím,“ zavrčel Nikabrik. „Jsi Telmařan a člověk, ne? Samozřejmě že se chceš vrátit ke svým.“

„I kdybych chtěl, tak nemůžu,“ řekl Kaspian. „Když se mi stala ta nehoda, byl jsem na útěku, abych si zachránil život. Král mě chce zabít. Kdybyste mě zabili vy, moc byste ho potěšili.“

„No ne,“ podivil se Lanýžník, „vážně?“

„Cože?“ divil se Dýnil. „Jak to? Co jsi udělal, člověče, že jsi ve svém věku Miráze tak rozzlobil?“

„Je to můj strýc,“ začal Kaspian, ale to už Nikabrik vyskočil s rukou na dýce.

„Tady to máte!“ vykřikl. „Nejen Telmařan, ale blízký příbuzný našeho největšího nepřítele. Ještě pořád jste tak šílení, že toho tvora chcete nechat naživu?“ Byl by Kaspiana na místě probodl, kdyby se mu jezevec a Dýnil nepostavili do cesty, nepřinutili ho znova si sednout a nepřidrželi ho na místě.

„Poslyš, jednou provždy, Nikabriku,“ zlobil se Dýnil. „Budeš se ovládat, nebo si ti s Lanýžníkem musíme sednout na hlavu?“

Nikabrik rozmrzele slíbil, že se bude chovat slušně, a druzí dva požádali Kaspiana, aby jim všechno vyprávěl. Když skončil, bylo chvilku ticho.

„To je ta nejdivnější věc, co jsem kdy slyšel,“ řekl pak Dýnil.

„Mně se to nelíbí,“ vrčel Nikabrik. „Nevěděl jsem, že se o nás mezi lidmi pořád ještě povídá. Čím méně o nás vědí, tím lépe. A ta stará chůva. Byla by udělala líp, kdyby mlčela. A ještě horší je to s tím učitelem: odpadlý trpaslík! Ty nenávidím. Nenávidím je ještě víc než lidi. Pamatujte na moje slova – z toho nevzejde nic dobrého.“

„Nemluv o věcech, kterým nerozumíš, Nikabriku,“ napomenul ho Lanýžník. „Vy trpaslíci jste zapomnětliví a vrtkaví jako sami lidé. Ale já jsem zvíře, víš, a co víc, jsem jezevec. My se neměníme. My jsme stálí. A já říkám, že z toho vzejde velké dobro. Tohle je pravý král Narnie. A my zvířata si pamatujeme i to, na co trpaslíci zapomněli – že v Narnii bylo dobře jen tehdy, když byl králem syn Adamův.“

„Červi čolci, Lanýžníku!“ zvolal Dýnil. „Ty bys snad chtěl přepustit zemi lidem?“

„Nic takového jsem neřekl,“ ohradil se jezevec. „Tohle není země lidí (kdo by to měl vědět líp než já), ale je to země, kde má být člověk králem. My jezevci máme dost dlouhou paměť na to, abychom to věděli. Copak Nejvyšší vládce Petr nebyl člověk?“

„Vážně věříš těm starým povídačkám?“ zeptal se Dýnil.

„Říkám ti, že my zvířata se neměníme,“ odpověděl Lanýžník. „My nezapomínáme. Věřím v Nejvyššího vládce Petra a v ty ostatní, kteří vládli na Cair Paravelu, právě tak jako věřím v samotného Aslana.“

„To není tak těžké,“ ušklíbl se Dýnil. „Kdo ještě dnes věří na Aslana?“

„Já ano,“ odpověděl Kaspian. „A kdybych v něj nevěřil předtím, uvěřil bych teď. Mezi lidmi by se ti, co se smáli příběhům o Aslanovi, stejně tak smáli i příběhům o mluvících zvířatech a o trpaslících. Občas jsem přemýšlel, jestli vůbec mohl existovat někdo jako Aslan, ale občas jsem také přemýšlel, jestli může existovat někdo jako vy. A přitom vy jste tady.“

„To je pravda,“ kývl Lanýžník. „Máš pravdu, králi Kaspiane. Dokud budeš věrný staré Narnii, budeš i mým králem, ať si říká kdo chce co chce. Ať žije Vaše Veličenstvo.“

„Zvedá se mi z tebe žaludek, jezevče,“ zavrčel Nikabrik. „Nejvyšší vládce Petr a ti ostatní možná byli lidé, ale byli to jiní lidé. Tohle je jeden z těch prokletých Telmařanů. A lovil zvířata pro zábavu. No řekni, není to tak?“ obrátil se prudce ke Kaspianovi.

„Abych pravdu řekl, tak ano,“ přiznal Kaspian. „Ale nebyla to mluvící zvířata.“

„To je úplně jedno,“ odsekl Nikabrik.

„Ne, ne, ne,“ nesouhlasil Lanýžník. „Víš dobře, že není. Víš, že zvířata, která dnes v Narnii žijí, jsou jiná, nejsou o nic lepší než ta ubohá němá a hloupá stvoření, jaké najdeš v Kalormenu nebo Telmaru. A taky jsou menší. Od nás se liší mnohem víc než polotrpaslíci od vás.“

Mluvilo se ještě dlouho, ale nakonec všechno skončilo dohodou, že Kaspian může zůstat, a dokonce i slibem, že jakmile bude schopen vyjít ven, odvedou ho na návštěvu k těm, kterým Lanýžník říkal ‚ostatní‘. Tady v divočině totiž zřejmě dosud ve skrytu žili nejrůznější tvorové ze starých časů Narnie.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .