Zakázaná hra –
Inferno

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

L. J. Smith

Zakázaná Hra – Inferno – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

7. KAPITOLA

Ach, Tome.

Umírání bylo bezbolestné, ale smutné. Bolelo ji pomyšlení na lidi, které tu nechává.

Představovala si rodiče a co asi řeknou, až se Dee s ostatními vrátí domů a oznámí jim to. Jestli se ovšem vrátí.

Její myšlenky byly čím dál rozevlátější, jako semínka pampelišky, jimiž smýká nevyzpytatelný vítr.

Pan a paní Parker-Pearsonovi byli zdrcení, když přišli o svoji dceru Summer. Jenny nesnesla pomyšlení na to, že její rodiče budou stejně zoufalí.

A Tom… co se stane s Tomem? Možná ho Julian pustí. Nemá smysl ho věznit, až bude Jenny mrtvá. Ale to nebylo pravděpodobné. Julian byl Stínový muž – patřil k bytostem, které neznaly něžné city. Nevěděly, co je slitování.

Možná si naopak na Tomovi vylije zlost.

Prosím, ne, pomyslela si Jenny, ale už jí tolik nezáleželo ani na tomhle. I smutek se rychle rozplýval a odplouval pryč. Zemřela a nic nemohla změnit.

Bylo nicméně zvláštní, že mrtvý člověk může najednou cítit bolest – fyzickou bolest. Pálení. Už dávno přestala vnímat studenou vodu i vlastní tělo. Byla uvězněná v dokonalé tmě a naprostém tichu, příliš ochromená, než aby si uvědomovala okolí – jako kdyby ani neměla žádné tělo. Proměnila se v pouhou splývající sbírku vzpomínek.

Ale teď to pálení. Nejdřív jí připadalo velice vzdálené a dalo se snadno ignorovat. Jenže nepřestávalo. Naopak zesilovalo. Cítila horko – bodavé, pichlavé horko, které se dožadovalo její pozornosti. A spolu s ním se jí vrátilo i tělo.

Ruce. Cítila vlastní ruce. A nohy, najednou měla zase nohy. Měla i obličej, do něhož se zapichovaly tisíce doruda rozžhavených jehliček. A začala si uvědomovat přítomnost matné, rozptýlené záře.

Otevři oči, přikázala si.

Nedokázala to. Měla příliš těžká víčka a všechno ji příliš bolelo. Chtěla se vrátit do tmy, kde nebyla žádná bolest. Přála si, aby to světlo zmizelo.

„Jenny! Jenny!“

Někdo ji volal jménem, láskyplně a zoufale. Chudák Tom, pomyslela si mlhavě. Tom ji potřebuje – a musí být bez sebe starostmi. Měla by jít za Tomem.

Ale bolelo to.

„Jenny. Prosím, Jenny, vrať se…“

Ale ne. Neplač. Všechno bude v pořádku.

Existoval jediný způsob, jak všechno napravit: vrátit se. Zapomenout, jak moc to bolí.

Tak dobře, vrátím se. Jenny se soustředila na mlhavou záři a snažila se ji přivolat blíž. Přitáhnout se k ní. Bolest byla hrozná – bolely ji i plíce. Ale když má plíce, může taky dýchat. Dýchej, holka!

Bolelo to jako čert a natahovala se po ní temnota, jako kdyby se ji snažila strhnout zpátky dolů.

„To je ono, Jenny! Bojuj! Ach, Jenny…“

S nadlidským úsilím otevřela oči. Oslnila ji zlatavá záře. Někdo jí mnul ruce.

Udělala jsem to pro tebe, Tome.

Ale nebyl to Tom. Byl to Julian.

To on jí mnul ruce a volal na ni. Ve vlasech a po obličeji mu tančila zlatá záře. Jenny si pomalu uvědomila, že to je oheň a ona že je v jiné jeskyni, o něco větší než ta minulá. Byla suchá a ležela v jakémsi hnízdě z bílé kožešiny, velice měkkém a pohodlném. Žár ohně ji probíral k životu.

Bolest už nebyla tak hrozná, ačkoliv v jejím nitru zůstávala nepoddajná ledová kra. A připadala si slabá – příliš slabá a vyčerpaná, než aby přemýšlela. Byl to Julian, ne Tom – ale nedokázala to pořádně vstřebat.

Ani nevypadal jako Julian…, protože Jenny ještě nikdy nezažila Juliana vystrašeného. Teď mu modré oči potemněly strachem a měl je vykulené jako dítě, s rozšířenými zorničkami. Jeho obličej, který vždycky vypadal jako stvořený pro aroganci a výsměch, byl bílý dokonce i v odlescích ohně – a zdál se hubenější, jako by se mu kůže napínala těsně přes kosti. A pokud šlo o jeho nebezpečně krásný úsměv, který mu obvykle vlnil rty, ten zmizel beze stopy.

Nejdivnější ale bylo, že se Julian třásl. Přestal jí sice mnout ruce, ale jeho prsty se dosud jemně chvěly. A ona viděla, jak rychle se mu zvedá a klesá hrudník.

„Myslel jsem, že jsi mrtvá,“ řekl tiše.

To já taky. Pokusila se to říct nahlas, ale podařilo se jí jen zajíkavě vydechnout.

„Tumáš. Napij se, to by ti mělo pomoct.“ Podepřel jí hlavu a přiložil jí ke rtům hrnek s kouřící tekutinou. Nápoj byl horký a sladký a vysílal teplo do té ledové kry v jejím nitru, rozpouštěl ji a vyháněl poslední zbytky bolesti. Jenny cítila, jak se uvolňuje, a zůstávala ležet, aby vstřebávala horko ohně. Julian ji zase něžně spustil. Už jí bylo mnohem líp.

Něžně. Julian se k ní chová něžně…, ale Julian přece nikdy nebyl něžný. Patřil k bytostem, které neznaly něžné city. Nevěděly, co je něha, neznaly slitování.

Patrně by od něj ani neměla přijímat pomoc – ale vypadal utrápeně, jako kdyby prožil hrozná muka.

„Myslel jsem, že jsem tě ztratil,“ řekl.

„Takže tu vodu jsi neposlal ty?“

Jenom se na ni díval.

Nepřipadalo jí to jako vhodná chvíle k výčitkám. Patrně by asi měla něco říct – například připomenout, co všechno jí v minulosti provedl. Pronásledoval ji všemi myslitelnými způsoby.

Ale tady a teď, v téhle malé jeskyni ve skalním masivu, o samotě a v tichu, které narušovalo jen tlumené praskání a hučení ohně, se jí to všechno zdálo velice vzdálené. Jako součást minulého života. Julian jí nepřipadal jako Stínový muž, ani jako lovec. Koneckonců, kdyby byl lovec, měl svou kořist přímo před sebou, vyčerpanou a bezmocnou. Nikdy se mu nenaskytne lepší příležitost. Kdyby ji chtěl, ani se mu nedokáže bránit.

On na ni místo toho hleděl těma zvláštně zamženýma očima, potemnělýma rozrušením.

„Tobě by vadilo, kdybych zemřela,“ řekla Jenny pomalu.

Jeho oči se chvíli vpíjely do jejích, pak se odvrátil.

„Ty to vážně nevíš, viď?“ zeptal se přiškrceně.

Jenny se mlčky zvedla do sedu.

„Říkal jsem ti, co k tobě cítím.“

„Ano, ale…“ Julian vždycky tvrdil, že ji miluje – ale Jenny z něj nikdy necítila příliš něhy. Málem to řekla nahlas, z nějakého důvodu jí však připadalo nevhodné říkat takovou věc někomu, kdo vypadá tak ztrápeně. Jako dítě, které čeká, že ho někdo uhodí. „Ale nikdy jsem nechápala proč.“

„Nechápala jsi proč.“ Neřekl to jako otázku.

„Jsme tak jiní.“ Bylo šílenství o tom mluvit, ale dívali se jeden na druhého, tak tiše a klidně, jak se na sebe ještě nikdy nedívali. Neuhýbali očima, v jejich pohledech však nebyl ani náznak vyzývavosti. To není dobré, dívat se někomu tak dlouho do očí, pomyslela si Jenny. Neměla by to dělat.

Ovšem samozřejmě od začátku uvažovala, co na ní mohl vidět. Jak je možné, že o ni tolik stojí. Dost na to, aby ji pozoroval od chvíle, kdy jí bylo pět, aby odhrnoval oponu mezi světy a pronásledoval ji, jako by nemyslel na nic jiného.

„Proč, Juliane?“ zeptala se tiše.

„Chceš seznam?“ Jeho obličej i přísně ovládaný hlas zůstávaly dokonale bezvýrazné.

„Cože?“

„Vlasy jako tekutý jantar, oči zelené jako Nil,“ řekl se zdánlivou věcností, jako kdyby předčítal seznam domácích prací. „Ale nejde ani tak o barvu, jako spíš o výraz. O jejich hloubku a jemnost, když přemýšlíš.“

Jenny se nadechla, ale Julian pokračoval.

„Kůže, která přímo září, zvlášť když jsi rozrušená. Jako kdyby tě obklopovala zlatavá záře.“

„Ale…“

„Ale jsou spousty krásných dívek. Jistě. Jenže ty jsi jiná. Máš v sobě něco, co tě odlišuje. Jsi… nevinná. Laskavá i po všem, co jsi prožila. Jemná, ale zároveň vášnivá.“

„To není pravda,“ namítla Jenny téměř polekaně. „Audrey někdy říká, že jsem moc jednoduchá…“

„Jednoduchá jako světlo a vzduch – věci, které lidi berou jako dané, ale bez kterých zahynou. Měli by o nich přemýšlet častěji.“

Teď doopravdy dostala strach. Tenhle nový Julian byl nebezpečný – cítila se s ním slabá a omámená.

„Když jsem tě poprvé spatřil, byla jsi jako zdroj slunečního světla. Všichni ostatní tě chtěli zabít. Mysleli si, že jsem se zbláznil. Smáli se…“

Mluví o ostatních Stínových mužích, uvědomila si Jenny.

„Jenže já jsem znal pravdu a sledoval jsem tě, když jsi vyrůstala. Ještě jsi zkrásněla. Byla jsi úplně jiná než všechno v mém světě. Ostatní se jenom dívali, ale já jsem tě chtěl. Ne abych tě zabil nebo abych tě využil tak… tak, jako to tady občas dělají s jinými lidmi. Potřeboval jsem tě.“

Teď mu v hlase zaznívalo i něco jiného než klinická věcnost. Byla to touha – ale ne ta studená a zákeřná, jakou viděla v těch prastarých očích a jakou slyšela v šepotu ostatních Stínových mužů. Spíš jako by Julian toužil po něčem, co nikdy neměl, jako by ho ochromovala potřeba, které nerozuměl.

„Neviděl jsem nic jiného, neslyšel jsem nic jiného než tebe. Dokázal jsem myslet jenom na tebe. Nedovolil bych, aby ti někdy někdo ublížil. Věděl jsem, že tě musím mít, za každou cenu. Říkali, že mě pobláznila láska.“

Vstal a přešel na okraj ostrůvku světla od ohně. Jenny měla pocit, že ho vidí poprvé a dívá se na něj novýma očima. Julian vypadal… malý. Malý a téměř zranitelný.

Celý vesmír znehybněl až na její srdce, jehož tlukot jí rozechvíval tělo.

Nikdy nepřemýšlela o tom, co Julianovi říkají ostatní Stínoví muži. Věděla, že je z nich nejmladší, ale nikdy vůbec nepřemýšlela o jeho životě, ani se nesnažila vidět svět jeho očima. Dokonce ani nepomyslela na to, že existuje něco jako jeho hledisko.

„Jaké to je, být…“ Zaváhala.

„Stínový muž? Sledovat z temných míst všechno, co se odehrává ve světech, které nejsou plné stínů? Země je plná barev, které tady nikdy nenajdeš.“

„Ale… můžeš mít všechno, co chceš. Můžeš si to vytvořit.“

„To není totéž. Věci tu blednou. Nevydrží.“

„Tak proč tady zůstáváš? Kdyby ses jenom nedíval, mohl bys…“ Jenny se znovu zarazila. Bože, co to říká? Zve Stínové muže do svého vlastního světa? Zhluboka se nadechla. „Kdyby ses změnil…“

„Nemůžu změnit, co jsem. Nikdo z nás nemůže. Ostatních devět světů nás k sobě nepouští, protože prý máme ničivou povahu. Nikde nejsme vítaní, ale pořád budeme blízko Země a navždy ji budeme pozorovat ze stínů.“

V jeho hlase teď znělo něco dalšího – příliš tichého a uzavřeného, než aby se jednalo o hořkost. Osamělost, tak bezútěšná, že se ani nedala vyjádřit slovy.

„Navždy,“ zopakoval.

„Navždy? Vy nikdy nezemřete?“

„To, co se nenarodilo, nemůže zemřít. Samozřejmě máme… začátek. Vyrytí našeho jména do speciální hole s runami.“ Téměř výsměšně dodal: „Hole života.“

O holích se psalo i v dědečkově deníku. Byl tam inkoustem načrtnutý obrázek jakési vysoké, ploché větve popsané runami.

„Vyryj naše jméno a začneme existovat,“ pokračoval Julian. „Vyřízni je – a zmizíme.“

To Jenny připadalo hodně kruté – jenomže Stínoví muži byli krutí. Ne z masa a krve, nýbrž tvorové, kteří se rodili vyrytím run do dřeva nebo do kamene.

Jak kruté je být Stínový muž, pomyslela si. A smutné. Vlastní podstata je odsuzovala k tomu, aby navždy zůstávali tím, kým jsou.

Julian stál na okraji ostrůvku světla, s obličejem zpola ve stínech, a hleděl do okolní tmy. V Jenny to vyvolávalo zvláštně prázdný pocit.

Najednou ji napadlo, jaké by to asi bylo, kdyby se ji nesnažil nutit?

Od začátku se uchyloval k síle a lsti. Vlákal ji do obchodu Další hry a svedl ji ke koupi Hry, protože věděl, že až dům sestaví, vtáhne ji do Světa stínů. Unesl ji. A pak se objevil a zastrašoval ji – přinutil ji hrát jeho vlastní démonickou hru, aby ji připravil o její svobodu. Vyhrožoval jí, ubližoval jejím přátelům – a zabil Summer. Dělal vše, aby se mu vzdala.

„Nemohl jsi prostě přijít a pozvat mě?“ zašeptala.

Totéž mu řekla ve věžičce toho papírového domu. To tě nikdy nenapadlo? Že ses mohl jednoduše objevit u mých dveří, bez her, bez výhrůžek a prostě mě pozvat na rande? Jenže tam byla její otázka součástí lsti, jak se osvobodit, a Jenny o ní vlastně sama nepřemýšlela.

Teď ano. Co kdyby Julian jednoho večera přišel, vynořil se ze stínů, až by se dejme tomu vracela domů, a řekl jí, že ji miluje. Jak by zareagovala?

Bála by se, jistě. Ale až by strach pominul? Kdyby Julian přišel s dárky, choval se něžně a vypadal tak zranitelně jako teď?

Kdyby přijala jeho dárky…

Byla to prapodivná možnost, příliš divná, než aby si ji dokázala pořádně představit, ale zároveň zvláštně vzrušující. Vůbec si neuměla představit samu sebe jako princeznu a partnerku prince temnoty. Na jediný okamžik to zahlédla, na zlomek vteřiny se jí před očima mihl opojný výjev.

Měla na sobě černé hedvábí a sobolí kožešinu a seděla na černém mramorovém trůnu ve velké kamenné síni věčného šera. Postupně by možná bledla a chladla s tím, jak by zapomínala na obyčejný svět, který nechala za sebou – ale možná by byla díky své moci a postavení šťastná. Mohla by rozkazovat nějakým tvorům ze Světa stínů a starat se o ně? Měla by služebnictvo? Uměla by tu ovládat živly jako Julian?

Nebo by možná nebyla celá v černém, nýbrž naopak v bílém, s maličkými rampouchy jako Sněhová královna Hanse Christiana Andersena. Šperky jako námrazy kolem krku a modrookého bílého tygra schouleného u nohou. Co by si Dee a Audrey pomyslely, kdyby ji tak viděly? Nejdřív by se možná bály – ale ona by jim nabídla zvláštní nápoje, jako byla ta sladká, horká tekutina v tom hrnku, a za chvíli by si na to zvykly. Audrey by jí záviděla hezké věci a Dee by jí záviděla moc.

Co dál? Julian říkal, že by mohla mít cokoliv – cokoliv. Co by chtěla, kdyby mohla mít vše, co by si na světě přála, kdyby nemusela omezovat svoji představivost?

Chtěla bych Toma.

Na chvíli na něj zapomněla, protože obraz té velké kamenné síně byl natolik neskutečný a Tomovo teplo, síla a uvolněný úsměv do ní vůbec nepatřily – což samozřejmě dávalo smysl, protože Julian by ho tam nikdy nepustil. Ale Jenny nestála o svět bez Toma.

Vidina bílých šatů a šperků se rozplynula a Jenny nějak věděla, že už se nikdy nevrátí jako před chvilkou, kdy ji dokázala prožívat a věřit jí. Nikdy na ni nezapomene, ale už nikdy ji nezachytí znovu.

To je vlastně dobře, pomyslela si nejistě. Už na to nechtěla myslet; naopak měla pocit, že je nejvyšší čas dostat se pryč odtud. Mravenčení po celém těle ji varovalo před nebezpečím.

„Už je mi teplo,“ řekla a odsunula bílou kožešinu stranou. Myslela jen na to, že musí odejít. Možná by mu měla poděkovat za to, že jí zachránil život – ačkoliv nebýt jeho, nikdy by se do takového ohrožení nedostala.

Julian se na ni díval. Jenny odvrátila pohled a dala si nohy pod sebe. Když si stoupla, rozechvěla se jí kolena. Pokusila se vykročit a klopýtla.

Okamžitě k ní přiskočil.

Cítila, jak se kolem ní svírají teplé ruce a přidržují ji. Hleděla na nahý hrudník pod koženou vestou, který se mu rychle zvedal s každým nádechem. Světlo ohně všemu dodávalo zlatavý odstín.

Nechtěla k němu vzhlédnout, ale nějak se to stalo.

Měl zvláštně rozšířené zorničky, takže modré duhovky vytvářely jen tenké kroužky kolem černých, bezedných středů. Uvědomila si, že se na ni vždycky dívá takhle, ale tentokrát bylo na těch osamělých hlubinách něco neodbytného.

„Je mi líto,“ zašeptala, aniž by pořádně věděla, jak to myslí. „Musím odejít. Promiň.“

„Já vím.“

V té chvíli jí podle všeho rozuměl líp než ona sama. Vypadal velice mladě a unaveně, jako kdyby ho tížilo vědomí čehosi, o čem ona nevěděla. Se stále tak slavnostní tváří se k ní mírně naklonil.

Jenny zavřela oči.

Takový polibek si ještě nedali. Ne proto, že byl jemný – Julian většinou líbal jemně, přinejmenším zpočátku. Dokonce ani proto, že byl dlouhý – to o Julianových polibcích platilo skoro pokaždé. Ale byl jiný; tak jiný, že se z něj Jenny zatočila hlava.

Byl plný citu… to bylo ono. Nejen smyslových vjemů, ale emoce. Emoce tak silné, že se z ní Jenny rozechvěla. Jednalo se o tak nevinný polibek, o tak… cudný. Jeho teplá ústa se dotkla jejích. Jeho rty se chvěly proti jejím. Jak ji mohlo něco tak prostého tolik zasáhnout?

Protože vnímá jeho city. Když se dotkla jeho rtů, vnímala jeho bolest, takřka nesnesitelnou bolest někoho, jehož srdce puká smutkem. Na jeho teplých, měkkých rtech cítila chuť nesnesitelné ztráty. Takovému polibku by rozuměla, kdyby umíral – nebo kdyby umírala ona.

Trpí tolik, protože mě ztrácí? Jenny nikdy nebyla přehnaně skromná, ale tomu skoro nedokázala uvěřit. Možná by to pomyšlení rovnou odmítla, nebýt toho, co cítila sama.

Cítila, jak se v ní něco tříští.

Když Julian ustoupil, zůstala stát skoro jako v transu se zavřenýma očima a nemohla se pohnout. Po tvářích jí stekly slzy.

Ale co Tom?

Tenkrát v šesté třídě, když si zlomil nohu a seděl v kaluži u oceánu, bílý jako stěna, ale nepřestával žertovat, držel se Jenny za ruku a nikomu jinému nedával najevo, jak moc to bolí. A všechny ty příležitosti, kdy ji držel za ruku ne kvůli sobě, ale kvůli ní – když se bála v kině nebo když plakala nad zatoulanými zvířaty, která si přinesla domů. Zůstal s ní vzhůru celou noc, když si myslela, že Cosette – kotě, které zachránila z opuštěného parkoviště – umírá. Patřil k jejímu životu od doby, kdy jim bylo sedm. Byl její součástí.

A Julian mu ublížil. Tím to u ní hned na začátku definitivně prohrál.

Jenny se vytrhla z omámení, otevřela oči a ustoupila. Julianův výraz se proměňoval. Jako kdyby přesně věděl, na co Jenny myslí.

„Tom mě potřebuje,“ řekla.

Julian jí věnoval úsměv, který ji rázem vrátil nohama na zem. Ztracený, ztrápený výraz beze stopy zmizel.

„Ano. Tomík tě potřebuje jako vzduch. Ale já tě potřebuju jako…“

„Co?“ zeptala se Jenny, když bylo jasné, že Julian nebude pokračovat.

„Jako světlo,“ dopověděl Julian s hořkým úsměvem. „Jsi pro mě světlo se vším všudy – jako plamen pro můru. Kdysi jsem ti řekl, ať si nezahráváš se zakázanými věcmi. Měl jsem se řídit vlastní radou…“

„Světlo by nemělo být zakázané,“ řekla Jenny.

„Pro mě ano. Pro Stínového muže je smrtící. Copak nevíš, že světlo zabíjí stíny? A samozřejmě taky obráceně.“

Zdálo se, že ho to pobavilo. Jeho nálada se opět bleskově změnila, a když se na něj teď dívala, skoro uvažovala, jestli se jí poslední půlhodina jenom nezdála.

„Nemysli si, že když jsem tě vytáhl z vody, hra skončila,“ dodal. „Potřebuješ tři zlaté mince, aby ses dostala ke svému drahému Tomíkovi. A čas běží, tik tak, tik tak…“

„Nezapomeň, že jednu už mám. Je…“ Jenny si prohmatala kapsy džín a vyjekla. Švýcarský nůž byl na svém místě, ale zlatý dublon, který jí Julian hodil v minulé jeskyni, zmizel.

„Měla jsem ho. Musel vypadnout…“

„Promiň. Zákazník má právo na jedinou službu. Žádné reklamace. Taková jsou pravidla v našem obchodu.“

„Ty…“ Jenny zase zmlkla. Zlost z ní vyprchala, ale cítila, jak v ní něco tvrdne jako kámen. Musela se zbláznit, když litovala Juliana – Juliana! –, jenže to už se nestane. Byli protivníci jako vždycky, protihráči ve hře, stejně vražedné a nelítostné jako samotný Julian.

„Já ty mince seženu – jestli mi dáš šanci. Tady toho moc nesvedu,“ řekla.

„To je pravda. Východ je vlevo. Dávej pozor, kam šlapeš, a nezastavuj se. Doufáme, že se vám naše jízda líbila.“

Jenny se otočila a spatřila obdélník bledého světla, který tam dřív nebyl.

Nadechla se a opatrně vykročila přímo k němu.

Nechtěla se ohlížet, ale když se přiblížila k východu natolik, že vypadal jako obyčejné dvoukřídlé dveře, které vedou v Disneylandu z Vesmírné hory, vrhla rychlý pohled přes rameno.

Julian stál tam, kde ho nechala, jako černá silueta na pozadí ohně. Z jeho postoje nedokázala nic vyčíst.

Odvrátila se a se zamrkáním prošla ven. Viděla spousty maličkých, vzdálených světel, která se třpytila a vířila v oslnivém reji.

„Co to…?“ zašeptala.

Něco ji popadlo.

8. KAPITOLA

„Díkybohu!“ vykřikl jí někdo do ucha. Jenny se ze sevření štíhlých, ale silných paží uvolnila.

„Dee – vyděsila jsi mě k smrti…“ Na stříšce kolotoče za jezerem zářila světla. Kolotoč se otáčel a ona slyšela tlumenou hudbu orchestrionu.

„To ty jsi vyděsila nás. Kde jsi byla ty dvě hodiny?“ dožadovala se Audrey. „Běželi jsme tou šachtou před závalem, který nás pronásledoval celou cestu až sem – a když jsme konečně vyběhli z jeskyně, zjistili jsme, že s námi nejsi. Dee začala bláznit a snažila se nás všechny odtáhnout zpátky dovnitř, kde ještě všechno padalo, ale kameny nás málem zabily a museli jsme se vrátit ven – a když jsme vyšli, byla tady zase obyčejná dráha.“

„Rachot odezněl,“ navázal Michael, „a když jsem se ohlédl, jeskyně byla zase z laminátu.“

„A prázdná,“ řekla Dee a znovu Jenny pevně objala. „Prošli jsme ji celou a ty jsi nikde nebyla. Byla to zase jenom důlní dráha.“

„Tohle je nouzový východ, kterým jsme právě vyšli,“ ozvala se Audrey a ukázala na Jennyiny dveře. „Takže kde jsi byla? Viděla jsi ho, viď?“

Jenny si prohlížela sama sebe ve světle nedaleké fontány – fontány, která byla zhasnutá, když sem přišli poprvé. Džíny měla pomačkané, ale suché, vlasy rozcuchané, jako když uschnou bez rozčesání. Výbava, kterou si tak pečlivě sbalila, aby s ní čelila Světu stínů, byla pryč. Včetně baterky.

„Ano, viděla,“ odpověděla stručně, aniž by se otočila k Audrey. „A zjistila jsem, co hrajeme za hru.“ Přetlumočila jim, co Julian říkal o třech dublonech, které bylo třeba najít, aby se dostali k Zachovi a Tomovi. Neřekla jim o ostatních Stínových mužích, o stoupající vodě v temné jeskyni ani o tom, jaký to byl pocit, když si myslela, že umírá. Chtěla jim to vyprávět – chtěla se jim svěřit někde v soukromí a možná si u toho i poplakat a nechat se v bezpečí konejšit. Jenže nebyla v bezpečí, neexistovalo tu soukromí, a čemu by pomohlo, kdyby všechny vyděsila ještě víc?

A pokud šlo o Juliana a jeho divné zvraty nálady, o těch se nechtěla ani zmiňovat.

„Tak jsme z té dráhy přece jenom něco získali,“ řekl Michael. „Jasně, málem nás zabila a ztratili jsme většinu věcí, ale máme zbraně a víme, co děláme. Co se stane, až nasbíráme ty dublony?“

„Asi půjdeme k mostu, jak to říkal ten kluk v normálním parku,“ odpověděla Jenny vděčně – a hrdě. Všichni byli potlučení a unavení, zbývaly jim jenom dvě baterky, a přesto nikdo nenavrhl, že by se měli vzdát.

„Ten most musí být na opačné straně jezera, někde vzadu,“ dodala. „Až tam dojdeme, Julian nás nejspíš pustí na ostrov.“ Podívala se na jezero. Na hladině se odrážela modrá, zelená a zlatá světla kolotoče za ostrovem, rozdělovaná stíny stromů.

Uprostřed ostrova se tyčil vysoký bílý maják. Vypadal stejně jako ten, který byl odpoledne v reálném parku, až na to, že teď byl osvětlený jako obří obelisk Washingtonova památníku. Jako věž uvězněných princů.

„Tam je Tom se Zachem,“ špitla.

„Kde začneme hledat?“ zeptala se Dee stejně tichým hlasem.

Nouzový východ vyvedl Jenny nedaleko hlavního vstupu do důlní dráhy. „No – můžeme jít doleva do dětského koutku,“ řekla, „nebo doprava zpátky k rybímu potoku. Nebo kolem jezera k tomu kolotoči.“

Michael si prohrábl rozcuchané vlasy. „Navrhuju obejít jezero – tím se dostaneme k plakátu o soutěži. Možná nám to něco napoví.“

„Tam jsme se dnes v noci objevili,“ řekla Audrey. „Když jsme prošli těmi dveřmi s runami.“

Minuli tmavý stánek, v němž se házely kroužky na kolík, a zatočili kolem severního oblouku jezera. Zřejmě neexistoval žádný systém v tom, které části parku jsou rozsvícené a které ne.

Dávali si pozor, jestli se někde neobjeví obludy podobné té, která napadla Dee, ale žádnou nezahlédli. V blízkosti plakátu Jenny uslyšela hlas.

Tichý hlas. Polekal ji – kdo další tady s nimi je?

Obešla hájek smrků a objevila se před ní cirkusová maringotka s červenou střechou a stříbrnými mřížemi.

„Jsem papírožravý lev Leo,“ pronesla tlama vystrčená mezi mřížemi.

Jenže ten hlas… byl jiný. Nešlo o energický, přátelský tenor jako v normálním parku. Poklesl o dvě oktávy a zněl zkresleně, skoro jako hlas nějakého stroje. Zastřený, chraplavý umělý hlas.

„Ale ne,“ zašeptal Michael.

Jenny opatrně vykročila za Dee. Maringotka byla osvětlená a na tmavém pozadí křovin působila velice jasně a jásavě. Lev vypadal jako Leo v normálním parku, s lesklou hlavou karamelového odstínu, tmavou hřívou a pomalovaným tělem. Její pohled přitáhla tlama, otevřená do trvalého usměvavého písmene O, aby mohla nasávat odpadky. Jako kdyby měl lev každou chvíli zvolat „Johohóóó!“

„Žeru všechno možné,“ pronesl hluboký, bručivý hlas.

„To se vsadím,“ vydechl Michael.

„Co tady dělá? Má nás jenom vystrašit?“ zeptala se Audrey a v bezpečné vzdálenosti maringotku obešla. Dee si posvítila baterkou do plastové tlamy.

„Myslím, že tam něco je,“ řekla.

„To si děláš legraci. Žertuješ, viď?“ Jenny se pomalu přesunula vedle Audrey. Nechtěla se k tomu lvu přibližovat víc, než bylo nutné – asfaltová cesta kolem jí nepřipadala dost široká.

Dee si klekla a přimhouřila oči. „Něco zlatého,“ řekla. „Ne, fakt, mluvím vážně. Podívej se sama, dozadu do krku.“

Jenny si od ní zdráhavě vzala baterku a namířila ji do temného otvoru. Opravdu to vypadalo, jako kdyby se uvnitř něco lesklo, ale nedokázala rozeznat, jestli zlatě nebo stříbrně.

„Může to být jenom obal od žvýkačky,“ řekla.

Dee ji přátelsky objala rukou kolem ramen. „Neříkej mi, že jsi měla noční můry o lvu Leovi.“

Na žádnou takovou si Jenny nevzpomínala, ale ten lev vypadal zlověstně už předtím odpoledne a teď to platilo dvojnásob.

„Já tam ruku strkat nebudu,“ oznámil Michael rozhodně.

Dee se na něj divoce zazubila. „Může to udělat Audrey – má šikovně dlouhé nehty. Co ty na to, Audrey?“

„Neprovokuj ji,“ napomenula ji Jenny nepřítomně. „Potřebujeme něco dlouhého, ale rybářský prut nám nepomůže, protože minci na háček nechytíme. Možná kdybychom dali na konec něco lepkavého…“

„Ruce se nic nevyrovná. Audrey by mohla…“

„Přestaň, Dee!“ Jenny po ní vrhla ostrý pohled. Netušila, proč spolu Dee a Audrey dnes vycházejí tak špatně – snad šlo o reakci na napětí –, ale nebyla vhodná doba na Deein pokřivený smysl pro humor. Audrey stála kousek stranou, s mírně zakloněnou hlavou, pohrdavě přimhouřenýma kaštanově hnědýma očima a našpulenými třešňově červenými rty. Vypadala velice elegantně a nadřazeně.

„Leo má pořád hlad. Nakrmte mě,“ pronesl zkreslený, zvířecí hlas. Kdykoliv promluvil, Jenny se rozbušilo srdce o něco rychleji. Bála se, že se ta karamelová tlama pohne a Leo k ní otočí hlavu.

Nemůže. Je celý z umělé hmoty, uklidňovala se. Ale bála se, že jestli se to stane, prostě se jí zastaví srdce. V tichu a tmě okolního parku působil tenhle mluvící odpadkový koš ještě strašidelněji.

Dee si sedla na paty. „Mám pocit, že tady jde o víc než hledání mincí. Musíme je taky získat, což může být to nejtěžší. Je to hra, ve které se plní úkoly.“

„Úkoly?“ zopakovala Jenny.

„Jo. Vzpomínáte, jak jsem vám říkala o druzích her? Hry spadají do různých kategorií. To první, co s námi Julian hrál a kdy jsme se museli do svítání dostat na vrchol domu, byl závod.“

„Ta druhá hra, ve které nás honila jeho zvířata, byla lovecká. Jako hra na schovávanou,“ připojila Jenny.

„Jenže existuje ještě další typ hry, ve který musíš něco najít, abys vyhrála – jako hon za pokladem nebo přihořívá hoří. Pátrací hra. Je stejně stará jako ostatní druhy her.“

„Přirozeně,“ řekl Michael. „Lidi jsou na hledání skvělí – hrozně rádi něco hledají. Svatý grál, pravdu, poklady Zorku, cokoliv.“

„Určitě najdete něco, čím byste nakrmili papírožravého lva Lea. Mám hrozný hlad.“

Jenny vzhlédla. Zkreslený hlas ji vytrhl z příjemné akademické diskuse. Audrey stála u maringotky a zamyšleně si prohlížela své nehty. Obvykle dokonalý lak v podzemí důlní dráhy lehce oprýskal.

„Tak do toho, princezno. Máš na to?“ zazubila se Dee s pobaveným zábleskem v očích.

„Neblbni, Audrey,“ řekla Jenny mechanicky. Připadalo jí to ale tak absurdní, že si se svou poznámkou dala načas. Audrey nikdy nedělala nic lehkomyslného – vždycky jednala uvážlivě.

Jenny tedy nevyslovila svoje varování nijak naléhavě, a proto svým způsobem nesla část odpovědnosti za to, co se stalo v dalším okamžiku.

Audrey strčila ruku do lví tlamy.

Michael vykřikl a Jenny nadskočila, ale chvíli to vypadalo, že všechno bude v pořádku.

Audrey se stisknutými rty zasunula ruku po zápěstí do otvoru a zašátrala.

„Něco jsem nahmatala,“ oznámila.

Jenny bušilo srdce až v krku. „Audrey…“

Audreyiny rty zvlnil vítězný úsměv, který zvýraznil její mateřské znaménko. „Něco studeného – držím to!“

Pak se všechno seběhlo velice rychle.

Karamelová plastová hlava se začala přelévat a tavit jako v nějakém filmovém triku. Ve filmu by to bylo okouzlující, ale tady šlo o skutečnost. Bylo to skutečné, a tak hrozné, že Jenny ztuhla.

Barvy se slily a změnily nejdřív v olivovou zeleň a poté v ohavně šedavý hřbitovní odstín s ocelovými proužky. Oči se propadly do hlubokých důlků. Tlama jako kdyby se rozšklebila a pysky se poodhrnuly – tím se odhalily dlouhé zuby, které ještě narostly a chytily Audreyino zápěstí.

Stalo se to tak rychle, že se ani Dee nestačila pohnout. Audrey zalapala po dechu a zaječela. Celé její tělo sebou trhlo dopředu.

Šelma vtáhla její ruku po loket.

„Audrey!“ vykřikl Michael a dvěma kroky k ní přiskočil. Dee byla těsně za ním, s krumpáčem v rukou.

To není k ničemu, pomyslela si Jenny omámeně. Tahle věc není z masa a kostí jako ta první obluda – jako Bouchač. Je z kamene, kovu nebo z něčeho takového.

„Rány nepomůžou, Dee – nepomůže to. Musíme ji vytáhnout!“

Lev – už se vlastně nejednalo o lva, ale o nějakého ohavného kybertvora – měl barvu staré sochy porostlé lišejníkem.

Audrey podruhé zoufale vykřikla a trhla sebou. Rukáv nylonové bundy se jí vyhrnul až k rameni a v tlamě zmizela další část její paže.

„Trhá mi ruku!“

Jenny přerývaně, vzlykavě oddechovala. Michael chytil Audrey a zatáhl.

„Ne, netahej! Ne! Bolí to!“

Vazelína, pomyslela si Jenny. Nebo mýdlo – něco, aby měla kluzčí kůži. Ale nic neměli.

„Dee!“ vykřikla. „Zkus vypáčit zuby krumpáčem. Michaeli, počkej, až Dee zabere – a pak zatáhni.“

Audrey pořád ječela a Michaelovi tekly z očí slzy. Jenny si v šoku mlhavě uvědomovala, že se kamenný tvor pořád mění a deformuje. Dee vrazila hrot krumpáče mezi šedivé, lišejníkem pokryté zuby a opřela se o násadu. Jenny chytila násadu vedle ní, aby jí pomohla.

„Teď!“

Dee zabrala. Jenny se modlila, aby se dřevěná násada neodlomila od kovového nástroje.

Cítila, že se něco pohnulo – horní čelist se nepatrně pozvedla, jako auto na heveru.

„Míšo, tahej!“

Michael poslechl a chycená paže vyklouzla ven.

Audrey ze sebe vydala další zavřeštění, ze kterého Jenny tuhla krev v žilách. Ale ruka byla venku.

Krumpáč dopadl se zařinčením na zem, všichni se zhroutili dozadu, dopadli na zem a instinktivně vsedě couvali od maringotky.

Až teď se Jenny podívala na Audreyinu ruku.

Byly na ní stopy od zubů. Nebo jako by kůži sedřely ostré kameny. Dlouhé šrámy, které se rychle zalévaly krví.

„Audrey – bože, jsi v pořádku?“ vypravil ze sebe Michael.

Dunivý, maniakální hlas pronesl: „Vsadím se, že mě zítra bude bolet bříško.“

Jenny se ohlédla. Kybertvor se přestal proměňovat a jeho tlama znehybněla v úšklebku s dlouhými zuby.

Dee zvedla zaťatou pěst, až se jí na štíhlé paži vyrýsovaly šlachy, a zase ji spustila. „Podle mě za námi nemůže,“ řekla zvláštně pokorným hlasem. Jenny se na ni podívala, ale Dee se odvrátila, takže Jenny viděla jen její týl s nakrátko ostříhanými sametovými vlasy, lesklými jako slída.

„Nemá někdo aspirin?“ zeptala se Jenny. „Já jsem svůj ztratila.“

Michael, který si mezitím svlékl svetr a snažil se Audrey ovázat paži svým tílkem, zalovil v kapse. „Já nějaký mám… Tady je.“

Audrey si ho roztřeseně vzala a zapila ho douškem vody z láhve, kterou jí mlčky nabídla Dee.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Jenny váhavě.

Audrey se opět napila a opřela se o Michaela. Její černé řasy vytvářely ostrý kontrast oproti okolní pleti. Byla bílá jako porcelán a vypadala taky tak křehce. Ale přikývla.

„Vážně? Můžeš tou rukou hýbat a všechno?“ Michaelovo hedvábné tílko se barvilo do růžova, ovšem Jenny nedělaly největší starost řezné rány. Bála se, že Audrey může mít vykloubené rameno.

Audrey znovu přikývla a pousmála se. Zvedla obvázanou pravou ruku, otočila ji a pomalu rozevřela zaťatou pěst.

Na dlani jí ležela mince, zlatá jako pryskyřník.

Michael se hýkavě rozesmál.

„Páni! Nepustila jsi ji, jsi skvělá…“ Vroucně Audrey objal.

„Smíš mě políbit,“ řekla Audrey. „Jenom mi nemačkej ruku.“ Otočila hlavu k Dee. „Ještě že sis vybrala pořádný krumpáč, který nebyl svázaný jenom surovou kůží.“

Jednalo se o mimořádně velkorysé gesto, ale Dee to podle všeho vzala jako urážku. Když se na ni Jenny podívala, viděla jen jemnou křivku její lícní kosti.

„Jestli se všichni můžou hýbat, radši vyrazíme,“ řekla Dee nahlas. „Jsme tady dost na ráně – může se k nám sem připlížit kdeco.“

Jenny pomohla Audrey vstát a Michael si oblékl svetr. Ten lví tvor v malované maringotce je sledoval jako kamenný chrlič.

„Co mám udělat s tou mincí?“ zeptala se Audrey.

„Já si ji vezmu.“ Jenny ji dala do kapsy bledě modré džínové košile a zapnula ji na knoflík. „Jestli se dostaneme ke kolotoči, můžeme si odpočinout. Vedle je altánek.“

Kolotoč zhasl, ale za mihotavou jezerní hladinou Jenny viděla zářící maják. Tam byl Tom – a Zach. Jenny se k nim musela dostat, ať už je cestou potká cokoliv.

Audrey očividně nechtěla odpočívat dlouho. „Když nevstanu hned, už nevstanu vůbec. Ale kam půjdeme?“

„Ten lev byl osvětlený a zapnutý – a byl v něm dublon,“ řekl Michael.

„Takže budeme hledat jinou fungující atrakci?“

„Nelíbí se mi představa, že nás někdo někam vede,“ zabručela Dee, řekla to nicméně bez obvyklé ráznosti.

Jenny si o Dee dělala starosti. Dee samozřejmě nechtěla, aby někdo přišel k úrazu. Jenom se snažila Audrey vyprovokovat. Ale to, jak všechno dopadlo…

„Co je to támhle za světla?“ ukázal Michael.

Za kolotočem a pruhem zeleně blikala mezi tmavými stromy bílá světélka.

„Mám dojem… asi to bude herna s automaty,“ odpověděla Jenny.

„Každopádně funguje,“ řekl Michael.

„Allons-y,“ rozhodla Audrey.

Minuli kolotoč i raketovou dráhu. Všechny rakety stály na zemi a nehýbaly se. Za mírnou zatáčkou se před nimi vynořila budova se stovkami blikajících světélek kolem cedule s nápisem AUTOMATY NA MINCE. Jenny se zastavila.

„Ale… je jiná. Ne jako dnes odpoledne. Je jako…“ Najednou jí to došlo. „Jako dřív. Takhle vypadala, když jsem byla malá. Vzpomínám si na ni!“

„Je otevřená,“ všiml si Michael.

Dveře byly opravdu lákavě otevřené. Jenny měla nepříjemný pocit, když opatrně překročili práh. Netušila, proč Julian vytvořil hernu takhle, ale nedokázala si představit, že by to věstilo něco dobrého.

I tak ji zvláštně potěšilo, když vstoupila dovnitř. Žádná naleštěná, neposkvrněná a moderní říše divů, jakou odpoledne navštívili ve skutečném parku. Teď se ocitli v šeré, poměrně omšelé místnosti plné staromódních dřevěných skříní.

Jenny si pamatovala, jak ji sem brával dědeček, házel do štěrbin mince a díval se na mechanické scény uvnitř.

Pokaždé si na ni udělal čas. Jako dítě věděla jen to, že byl nějaký profesor, ale měla pocit, že nikdy nechodí nikam do práce. Při každé Jennyině a Zachově návštěvě byl doma – pokud zrovna někde necestoval. Hodně jezdil po světě a vždycky přivážel dárky.

„Co to bylo? Támhle vzadu,“ vyjekl Michael.

Jenny se podívala, ale viděla jen další skříně.

„Už je to pryč. Myslel jsem, že to je jeden z těch tvorů, co tu pobíhají.“ Něčeho si všiml. „Hele, nechcete arašídy v čokoládě? U aspirinu jsem našel fůru drobáků.“

Automat nabízel velice zatuchlé arašídy potažené černým karamelem a čtverečky mnohobarevných žvýkaček. Jenny se při žvýkání cítila o trochu líp, jako by ji to nějak utěšilo.

A automaty byly taky zajímavé, taková absurdní, pitoreskní připomínka dávno minulých časů. Byly tu hrací i promítací automaty a nejrůznější pohyblivé postavičky.

„Tancovačka ve staré stodole,“ přečetla Jenny na jedné skříni. „Dívejte se, jak křepčí! Sledujte ten rytmus! Vhoďte do krabičky dva centy.“

Figurky byly vyřezané z kusů dřeva a zavěšené na drátkách, s groteskně rozevřenými čelistmi.

„Myslíte, že bychom ty automaty měli vyzkoušet?“ zeptala se Audrey pochybovačně. Jenny chápala její obavy – po tom, co se stalo s Leem, netoužila zapínat žádné mechanické hračky.

„Asi ano,“ odpověděla pomalu. „Co když je mince v některém z nich? Hlavně se držte zpátky – a jestli se něco rozběhne samo od sebe, utečte.“

„A zkontrolujte otvory na mince,“ dodala Audrey rozumně. „To by bylo skvělé místo, kam schovat dublon.“

Vykročili po zešeřelé místnosti. Drželi se pohromadě a prohlíželi jednotlivé skříně, jestli nezahlédnout zlatý třpyt.

Michael objevil němý promítací automat, roztočil kliku a opatrně se podíval do kukátka. SLEDUJTE SLUNÍCÍ SE NEMRAVNOU MARIETTU, stálo na skříni s mosaznými lištami. SCHVÁLENO CENZORY V N. Y., 12. ŘÍJNA 1897.

„Bolí mě ruka,“ postěžoval si později. „A je tam jenom nějaká ženská zabalená do prostěradla.“

Audrey prošla před ozdobně vyřezávaným strojem s vybledlým a oprýskaným zlatým nátěrem. Dee objevila skříň, která připomínala stojací hodiny, s nápisem: PROHLÉDNĚTE SI HROZNÉHO NETVORA. HRŮZOSTRAŠNÉ – ŠOKUJÍCÍ – JEN 5 CENTŮ. Jenny tuhle atrakci znala: vhodili jste do ní peníze a objevilo se před vámi zrcadlo.

Vydala se uličkou o kousek dál. Té zkoušečky síly stisku se nechtěla dotýkat. Ani si nechtěla stoupat na oživovač chodidel.

Támhle – docela ošoupaná dřevěná bedna s tmavým sklem a nápisem: ZEPTEJTE SE KOUZELNÍKA. VHOĎTE 10 CENTŮ A KOUZELNÍK SE VÁM PŘEDVEDE. Pod ním byl proužek plastové pásky: ZDE ODEBERTE PROROCTVÍ.

Jenny měla vždycky ráda věštce, kteří vám dávají nějaké kartičky. Zbožňovala ujetá proroctví o tom, že se provdá a jakou si zvolí životní dráhu. Vylovila drobné.

Otvor na mince měl tvar sfingy. Jenny chvíli zaváhala s deseticentem opřeným o chladný kov. Padla na ni neblahá předtucha, jako by ji varovala, ať počká a zamyslí se, než udělá něco zbrklého.

Ale co bylo zbrklého na spuštění mechanického kouzelníka? A musejí to tady přece prohledat.

Vhodila minci dovnitř.

9. KAPITOLA

M ince s cinknutím propadla do hlubin stroje a Jenny uslyšela tiché bzučení následované mechanickým tikotem. Sklo se rozjasnilo a uvnitř se rozsvítily dvě holé žárovky.

Ozařovaly kouzelníka, něco přes půl metru velkého mužíka s překvapivě truchlivým, bolestným výrazem ve tváři, který se začal trhaně pohybovat jako hodinový stroj.

Otvíral a zavíral oči, povytahoval a spouštěl obočí. Spodní ret byl podle všeho připojený ke zbytku obličeje kloubem a hýbal se pod pozoruhodně jemným a realistickým vousem, jako kdyby si kouzelník sám pro sebe něco mumlal. Obličej měl z červeného plastu, s karmínovými rty a hlubokými stíny pod očima. Na lících měl vrstvy ztvrdlé barvy.

Chudák , pomyslela si. Jakkoliv se to zdálo absurdní, bylo jí té mechanické loutky líto. Kouzelník byl vyřezaný daleko pečlivěji než tanečníci ve stodole, ale nepochybně byl v havarijním stavu. Oční řasy měl slepené a černé aksamitové roucho poprášené červenými chuchvalci.

V Jenny narůstal zvláštní tíživý tlak na prsou. Nemělo smysl takhle litovat automat, ale figurka vypadala tak zmučeně, jako kdyby byla v té bedně uvězněna, před sešívaným pozadím z prodřeného červeného aksamitu…

A něco na té loutce… něco na jejím obličeji…

V jedné ruce držel kouzelník otlučenou a oprýskanou hůlku. Pozvedl ji a udeřil s ní do stolu před sebou – v místě dopadu se udělal důlek, vyhloubený mnohokrát opakovaným pohybem.

Kouzelník otvíral a zavíral oči a koulel jimi ze strany na stranu. Nedíval se na hůlku.

Pohnul spodním rtem, takže se objevily bíle natřené zuby, ale neozval se žádný zvuk. Vypadalo to, jako by si mluvil sám pro sebe.

Jenny hypnotizovaly jeho trhavé, téměř násilné pohyby, i když nevěděla proč, a dostávala stále větší strach. Uvažovala, jestli to není tím, že jí připomíná nějakého bezdomovce z azylového domu. Proto je jí tak povědomý?

Ne. Šlo o víc. Na tom plastovém obličeji, ztuhlém ve výrazu nevýslovného smutku, bylo něco…

Skleněné oči se pohnuly a zahleděly se přímo na ni. Tmavé jako mramor, podivně unavené, podivně laskavé.

Vtom jí došla pravda.

Věděla, kdo to je, ale jednalo se o tak nemožnou, nesnesitelnou představu, že ji odsunula stranou a zavřela zpátky do podvědomí. Bylo to příliš šílené, než aby na to vůbec pomyslela.

Zdola uslyšela cvaknutí a všimla si, že se ze spodní části bedny vysunula kartička. Automaticky pro ni sáhla – a na okamžik se zarazila. Znovu měla pocit, jako kdyby na ni cosi v jejím nitru křičelo varování.

Prsty sevřela kartičku, otočila ji a zahleděla se na písmena napsaná z druhé strany.

Zapotácela se.

Písmo bylo vybledlé, avšak dokonale čitelné. Nešlo o věštbu ani o osobnostní profil.

Celou kartičku pokrývala dvě slova, tištěná znovu a znovu.

POMOZ MI POMOZ MI POMOZ MI POMOZ MI POMOZ MI POMOZ MI POMOZ MI POMOZ MI POMOZ MI…

Jenny nedokázala ovládnout třas ani stahy žaludku. Písmena jí plavala před očima a splývala do rozostřeného černobílého vzoru. Podlamovala se jí kolena. Otevřela pusu, aby vykřikla, ale hlas jí vypověděl službu, stejně jako nohy. Vnímala, že si sedá na zem.

„Co se stalo? Udělalo ti to něco?“ Obklopili ji ostatní. Jenny dokázala jen vzhlédnout k prosklené bedně, a mačkala při tom kartičku v křečovitě sevřených prstech.

Ty unavené tmavé oči, ano, opravdu jí jsou povědomé. Ale nepatřily k pomačkanému aksamitovému rouchu a dlouhému chmýřovitému plnovousu. Patřily ke štíhlému nahrbenému tělu, pletenému svetru a řídnoucím bílým vlasům. A k vůni mentolu, protože mentolové bonbony vždycky nosil po kapsách.

„Je to můj dědeček,“ zašeptala Jenny. „Ach, Dee, je to můj dědeček. Můj dědeček …“

Dee střelila pohledem po automatu. Když se zase otočila k Jenny, v obličeji měla klidný, vyrovnaný výraz. „No dobře, uklidni se. Seženeme ti trochu vody.“

„Ne!“ vykřikla Jenny. Nedokázala se ovládat. Odstrčila Dee a chabě se proti ní rozmáchla pěstmi. „ Přestaň mě chlácholit! Tam uvnitř je můj dědeček – to mu provedli oni. Panebože!“ Zavrtěla prudce hlavou, až se kolem rozlétly kapky slz. „Je to vtip, nechápeš? Byl čaroděj – a teď je z něj kouzelník. Myslela jsem, že je mrtvý, ale tohle je mnohem horší…“

Dee ji bez námahy chytila za ruce. Jenny viděla, jak její kamarádce nakukují přes rameno Michaelovy hnědé a Audreyiny kaštanové oči.

„Je to pravda,“ vypravila ze sebe a konečně se přestala zmítat. „Podívej se na tu kartičku. Chce, abych mu pomohla. Chce ven! “

Michael kartičku beze slova zvedl a ukázal ji Dee a Audrey. Všichni se podívali na automat.

Kouzelník se pořád pohyboval, zíral s tragickým výrazem přímo před sebe a tloukl do stolu hůlkou. Jenny postřehla, že má ruce z jednoho kousku dřeva. V rýhách mezi prsty rozeznávala maličké kapky barvy.

Doposud se domnívala, že ho Stínoví muži sežrali. To přece ty hladové oči v komoře chtěly.

Ale ať udělaly s jeho dědečkovým tělem cokoliv, jeho duše byla tady.

Dali ji do téhle… věci. Uvěznili ji v plastovém těle, aby tady stál navždy, hýbal se jako hodinový strojek a pořád dokola tloukl holí.

Podle Juliana tenhle Stínový park vznikl před deseti lety ze zvláštního důvodu. Před deseti lety zmizel její dědeček.

„Udělali to, aby ho potrestali,“ zašeptala. „Dali ho sem, aby nikdy nezemřel – uvěznili ho tak, jako on uvěznil je v té komoře…“ Do hlasu jí pronikala hysterie.

Michael polkl. Vypadalo to, že se mu dělá zle. Dee se hlasitě nadechla.

Ozvalo se cvaknutí a v otvoru se objevila další kartička.

Dee pustila Jennyiny ruce a sáhla pro ni. Jenny se zvedla na kolena, aby si ji také mohla přečíst.

PODÍVEJTE SE DO ČERNÉ SKŘÍNĚ.

„Támhle,“ ukázal Michael. Jenny se otočila. Za ní stál leskle černý automat se širokým oválným oknem, momentálně potemnělým. Vypadal poměrně nově, s plaketkou, která uváděla: PROMLUVTE SI S DUCHY. POLOŽTE JIM JAKOUKOLIV OTÁZKU, NA KTEROU SE DÁ ODPOVĚDĚT ANO – NE. 10 CENTŮ.

Jenny tenhle typ hry znala. Okno se rozsvítí a lebka za ním přikývne nebo se zavrtí ze strany na stranu.

Polil ji ledový chlad, jako kdyby se ocitla zpátky v té důlní vodě.

„Do toho, Michaeli,“ zašeptala a zatajila dech.

Michael si hřbetem ruky otřel pusu, nejistě se podíval na Jenny a vhodil do otvoru minci.

Sklo se rozzářilo. Uvnitř nebyla lebka, ale dvě hlavy se zavřenýma očima. Zezadu je osvětlovala bledě modrá záře, ve které bylo jasně vidět, že pod ani jedním krkem není tělo. Audrey při pohledu na ně zaúpěla a Michaelovi se zvedl žaludek. Dee chytila Jenny za ruku tak tvrdě, až to bolelo.

„Už mi věříte?“ zeptala se Jenny zvýšeným hlasem. „Jsou tady. Všichni jsou tady!“

Michael si tiskl ruku k puse. Dee se držela Jenny. Audrey pořád tiše kvílela.

Nikdo Jenny neodpověděl, ale hlavy Bouchače a P. C. ve skříni přikývly.

Modré světlo zalévalo jejich rozpraskané, povislé rty. Vypadali jako v bezvědomí – jako by je nějaká neviditelná ruka držela za vlasy a hýbala s nimi.

Byli jste takoví drsňáci , pomyslela si Jenny. Nedokázala odtrhnout pohled od jejich mrtvolných obličejů. Takoví tvrďáci. Vloupali jste se ke mně do domu, ukradli jste Hru. Bez pozvání jste vpadli do Světa stínů. Teď jste oba tady a nevypadáte nijak drsně. A…

„Summer,“ vydechla nahlas. „Jestli Summer… jestli Summer…“

„Jenny…“

„Jestli takhle najdeme Summer…“

Ozvalo se cvaknutí. Dee vzala kartičku, než se k ní Jenny stačila dostat, a přečetla si ji tak, aby na ni Jenny neviděla.

„Co se tam píše?“

Dee kartičku pomalu otočila.

JDĚTE DO DOMU ZÁBAVY.

„Aspoň že to není další skříň,“ řekla Dee.

„Myslíš, že tam bude Summer?“ zeptal se Michael přiškrceně.

„Hm… možná,“ Dee se trochu uvolnila. „Nebo je to ukazatel k dalšímu dublonu.“

Audrey si zakryla oči. „Už to nevydržím – ať přestanou,“ vypravila ze sebe.

Hlavy pořád pomalu přikyvovaly.

„To je asi naše odpověď,“ řekl Michael.

„Jo, ale na co – na Summer, nebo dublon?“

„To je fuk, hlavně pojďte pryč,“ naléhala Audrey.

„Nemůžeme odejít,“ namítla Jenny. „Nemůžeme ho opustit, jen tak se sebrat a zmizet.“ Opřela se o kouzelníkovu bednu, stoupla si a podívala se skrz sklo dovnitř. „Musím mu pomoct.“

„Jenny.“ Dee se jemně dotkla jejího lokte. „Nemůžeš pro něj nic udělat.“ A když Jenny nechávala ruku položenou na sklu, dodala: „No dobře… takže jak mu chceš pomoct?“

Jenny nevěděla. Zůstat s ním – jestli se dokáže ovládnout, aby neječela. Rozmlátit ten automat na kousky.

Ale co potom? Dokáže tu loutku vzít do ruky a obejmout ji jako tuhou, přerostlou panenku? A pokud ji zničí, zabije tím dědečka? Nebo bude dál žít v jednotlivých kusech?

Věděla, že by byl raději mrtvý než tohle. Ale jak zabít člověka, který není živý, jen uvězněný?

„Je mi to líto,“ zašeptala a přitiskla ruku ke sklu ještě silněji. „Je mi to moc líto…“

Byla to její chyba – obětoval se kvůli ní. Vydal se Stínovým mužům, aby si nevzali ji.

Ale Dee měla pravdu. Teď pro něj Jenny nemohla nic udělat.

Spustila ruce. „Půjdeme do domu zábavy.“

Na odchodu se ještě otočila ke kouzelníkovi a zadívala se do jeho tmavých očí. „Vrátím se,“ slíbila. „A až se vrátím, pomůžu ti.“

Hlavy v černé skříni dál souhlasně kývaly.

Vyšli zpátky do noci. Jenny litovala, že nemají plánek. Na některé části parku si vzpomínala jen hodně matně.

„Dům zábavy je vepředu blízko hlavního vchodu,“ řekla, „takže se musíme vrátit.“ Ukázala směrem, odkud přišli.

„Jo, ale víc vlevo. Můžeme to vzít tudy.“ Dee teď zněla sebevědoměji než bezprostředně po Audreyině nehodě, přestože stále zjevně nebyla ve své kůži.

Prošli kolem toalet, stromů a velkého stánku s občerstvením. Twister byl temný a stejně tak i Enterprise. A totéž platilo i o domě zábavy, jak zjistili, když se k němu přiblížili.

Vtom zazněl tajuplný zvuk. Dva táhlé, stoupající tóny, opakované pořád dokola. Jenny ho poznala.

„Mlhová siréna archy.“

Velké plavidlo se rozsvítilo – nejdřív střecha a pak i okna palubního přístavku. Jenny v nich zahlédla zvířata: slona, pštrosa, hrocha a úplně nahoře Noema s výrazem, který připomínal spíš úšklebek než úsměv.

Archa se viditelně rozhoupala.

„Vypadá to, že nám právě rozvinuli koberec na uvítanou,“ řekl Michael.

Vstoupili na houbovitý, růžový jazyk ve velrybí tlamě. Dveře tu byly zešikmené, čímž se ještě zvýrazňoval dojem nestability. Jenny se okamžitě začala točit hlava.

Moc toho neviděla. Audreyina bílá nylonová bunda v černých světlech zářila a Dee se leskly oči. Měli jsme se podívat po ovládacím panelu , pomyslela si Jenny. Určitě se tady dá nějak rozsvítit.

Když se ale ohlédla, dveře, jimiž právě prošli, zmizely, a místo nich se objevila skleněná kukaň s lidskou siluetou uvnitř.

Summer! Jenny se hrůzou sevřelo srdce. Vykročila ke kukani a zastavila se. Nedokázala z té postavy rozeznat vůbec nic. Udělala další krok a natáhla jednu ruku ke sklu.

Proboha, nechci to vidět…

V kukani se rozzářilo světlo.

Jenny ohlušil divoký řehot, jako by se někdo propadal do šílenství, a Jenny v první chvíli vyděsil tak, že nedokázala pochopit, na co se dívá.

Pak se soustředila na postavu uvnitř. Byla to nesmírně tlustá žena s dravčími zuby, obrovitánskými pihami a rozcuchanými vlasy. Mávala před sebou rukama a hýkala smíchy.

Na tu si vzpomínám! Chechtavá… no tak, jak se jmenovala? Chechtavá Lizzie. Dřív bývala u automatů a pokaždé mě vyděsila.

Jenny si prohlédla ženiny růžovoučké tváře a zapátrala v prázdných očích po něčem povědomém.

Mohla v ní být Summer?

Summer byla drobná, s dolíčky, jemnými blond vlasy a tmavě modrýma očima. Byla křehká jako okvětní plátek rozhoupaný větrem. Mohli zničit její tělo a dát ji do téhle opuchlé umělohmotné věci?

Nebo možná dopadla jako P. C. a Bouchač. Možná je tu někde stůl, na kterém leží kus jejího starého těla.

V očích té tlusté ženy nezaznamenala Jenny nic povědomého. Nic, co by ji nutilo podívat se zblízka, zvlášť za neustávajícího pomateného řehotu.

Ohlédla se na ostatní. „Jdeme dál.“

Klopýtali klikatými chodbami po pohupující se podlaze. Na Jenny otevřel tlamu modrý fosforeskující hroch a ze stropu před ní spadl had. Všude kolem se ozývalo funění, vrčení a divná hudba – kakofonie zvláštních zvuků, přes niž sotva slyšela Dee a ostatní, i když byli těsně u ní.

Prohledávání nebylo nijak snadné. Před mnohými exponáty byl natažený drátěný plot, který nejdřív museli odsunout. Prozkoumali každou figuru, která vypadala aspoň vzdáleně lidsky, i všechno, co připomínalo zlato.

„Tady vypadá všechno podezřele,“ řekl Michael, když se zastavili před rozesmátým mužem se třemi obličeji, které se mu pomalu otáčely na krku.

Jenny nejvíc znepokojovala zrcadla. Podlahová zrcadla vytvářela dojem nekonečné propasti, v níž se odráželo světlo dolů do nekonečna. Nástěnná zrcadla ji mátla, když zdvojovala její vykulené zelené oči, Audreyiny měděné vlasy a Michaelův bledý, ztuhlý obličej. Odrážela i Deeiny pružné pohyby a vypadalo to, jako kdyby je obklopovaly desítky maskáčových bund kráčejících různými směry.

Když zatočila za roh, vzpomněla si, že Zach tahle zrcadla taky vždycky nenáviděl. Dokonce natolik, že je Julian umístil do papírového domu jako součást Zachovy noční můry. Najednou si uvědomila, že na bratrance už nějakou dobu vůbec nepomyslela. Dělala si příliš velké starosti o Toma – a o vlastní přežití.

Ale Zach jí chyběl. Stýskalo se jí po jeho studeně šedivých očích, ostře řezaném obličeji i pronikavé inteligenci. I kdyby byl Tom v bezpečí, vydala by se do Světa stínů pro Zacha.

„Fuj,“ odfrkla si Dee. „Co to je?“

Vynořili se ze zrcadlového bludiště a ocitli se v tmavých, klikatých chodbách, kde šlapali po velice rozviklaných prknech. Každých pár metrů byly vitríny jako v muzeu, až na to, že na takové věci Jenny v žádném muzeu nenarazila.

„Odporný,“ zahučel Michael potichu. „Děsnozrůdný…“ Tohle slovo si zjevně vymyslel, protože je považoval za výstižnější.

Snažil se nějak zabavit. Protože vitríny nabízely skutečně ohavný pohled. Představovaly nejrůznější typy mučení.

Voskové figuríny byly naaranžované jako oběti a jejich trýznitelé. Některá mučidla Jenny poznala. Žebřík. Železnou pannu. Kolo.

A některá byla hrozivě, drásavě neznámá. Boty s držadly jako svěrák v dílně Tomova otce. Nejspíš na lámání kostí. Šeredné kovové přilby se železnými jazyky na zacpání úst. Klece tak malé, že se v nich nedalo stát ani ležet. Všemožné druhy nástrojů na pálení, řezání a mrzačení.

„Tohle tu odpoledne nebylo,“ podotkla Audrey.

„To je asi moje chyba,“ ozvala se Dee. „Jednou jsem jela s mamkou do San Franciska a v Rybářském přístavu byla taková atrakce – něco jako muzeum hrůzy, chápete? Roky jsem z toho měla zlé sny.“

Odvrátila se od nejbližší scény a se svěšenou hlavou se opřela o stěnu. Ztěžka oddechovala.

Jenny se na ni zadívala. „Dee?“

„Jo. Dejte mi minutku.“

„Co to mumláš?“

„To je jenom… jenom taková průpovídka pro případ, že tě něco rozruší. Mám to z…“ Odmlčela se. „Ze starých čínských rukopisů.“

„V jakém to je nářečí?“ zeptala se Audrey. „Mandarínské čínštině? Kantonštině?“

„No dobře, je to z filmu o kung-fu. Ale zabírá to. Je to docela dlouhé, ale končí to Jsem tak silná, jak potřebuju. Jsem svým jediným pánem. “

„Jsem svým jediným pánem,“ zopakovala Jenny. To se jí líbilo. Julian a jeho společníci jsou možná pány tohoto světa, ale ne jejími. Nikdo není jejím pánem, pokud mu to sama nedovolí. „Pomáhá to?“ zeptala se.

„Zatím to stačí. Myslím, že neomdlím ani se nepozvracím,“ odpověděla Dee.

Jenny se stáhl žaludek. Pomyšlení, že by Dee mohla omdlít, bylo natolik absurdní a děsivé, že se s ním nedokázala vypořádat. Dee nebývala nikdy tak vystrašená.

Ačkoliv možná byla, zvlášť při střetu s věcmi, na které fyzická kuráž nestačí. Obklopovaly je hrozby z minulosti – a kdo může změnit minulost?

„Jestli se odtud dostanu, připojím se k Amnesty International,“ zahučela Dee. „Přísahám. Přísahám.“

„Já a moje matka už u nich jsme,“ řekla Audrey.

Paní Myersová? pomyslela si Jenny a Dee se podivila nahlas: „Tvoje mamka?“ Audreyina matka byla dáma ze společnosti, specializující se na výrobu jednohubek a organizování charitativních módních přehlídek. Dee si s paní Myersovou vůbec nepadly do oka.

„Možná je ta organizace přece jenom k něčemu dobrá,“ zahuhlala Dee.

Jenny měla z toho místa pořád hodně nepříjemný pocit. Chtěla se odtud co nejrychleji dostat a vidět toho co nejmíň.

Jenže to nešlo. Museli prozkoumat každou postavu, prostudovat každý obličej odstínu broskvové pastelky a se zuby, které byly ve světlech reflektorů trochu moc lesklé. Kůže voskových figurín žhnula nereálnou vnitřní září, jako by se barva ukrývala pod průsvitnými vnějšími vrstvami.

Žádné ze skleněných očí se ale nezdály patřit Summer. A nic se nehýbalo, ačkoliv se Jenny nepřestávala děsit, že se co nevidět zachvěje nějaké oční víčko nebo že se někomu zvedne hruď.

Jestli začnou ožívat, zblázním se , pomyslela si věcně. Budu ječet a vřískat. V tuhle chvíli to bude úleva, jen tak se pomátnout.

„Jenny,“ promluvil Michael přiškrceně.

Otočila se.

„Modrá,“ řekl Michael a Jenny bylo jasné, co tím myslí.

Leželo to na stole pod obrovským dřevěným diskem se zkrvavenými železnými hroty, zavěšeným na zrezivělém řetězu. Hromádka porcelánové modři stejného odstínu, jakou měly Summeřiny košilové šaty.

A něco v těch šatech bylo.

Bylo legrační, že si na ně Jenny tak dokonale vzpomínala. Summer v nich přišla ten večer, kdy slavili Tomovy narozeniny – vypadala plná života, rozkošně a taky úplně nemístně, protože venku mrzlo.

Šaty teď ležely na stole a obepínaly něčí tělo. Obličej postavy byl sice odvrácený, ale na jednom konci vykukovaly nohy v sandálech a na druhém jemné světlé lokny.

Jenny zůstala stát jako socha.

Stalo se to tak náhle, že nebyla vůbec připravená. Věděla, že smrt ve Světě stínů nezaručuje, že budete pohřbeni a zmizíte. Věděla, že hledají Summer, ať už jakkoliv proměněnou a znetvořenou.

Od Michaelova snu se odvažovala doufat, že Summer možná není ztracená neodvratně.

Ovšem když se teď ocitla tváří v tvář této možnosti, nedokázala se s ní vyrovnat. Nechtěla se jít podívat zblízka, nechtěla znát pravdu. Ohlédla se na ostatní – i oni stáli jako přimražení.

Musíš se podívat. Zvládneš to. Nejspíš to je obyčejná vosková figurína, ve které nikdo není. A na těch hrotech není krev, ale červená barva.

Věděla, že si to jenom namlouvá. Bylo jí jasné, že nejspíš nejde o obyčejnou figurínu a že neexistuje důvod, proč by ta krev na hrotech měla být něco jiného než krev. Po všem, co zažila ve Světě stínů, a po tom, co se stalo Bouchačovi, P. C. i jejímu dědečkovi, neměla důvod pochybovat.

Ale potřebovala si říkat něco takového, aby dokázala přimět nohy k pohybu. Aby potlačila obavy, že se Summeřina hlava skutálí na zem, až ji vezme za rameno, nebo že k ní vzhlédne nějaký netvor se záludnýma, škodolibýma očima jako z filmu Rosemary má děťátko .

Velký disk se nad stolem zhoupl ze strany na stranu.

Dokážu to. Zvládnu to. Jsem dost silná.

Přistoupila o kus blíž. Viděla lokny odstínu Summeřiných vlasů i ručky složené jako okvětní plátky růže. Obličej zatím ještě ne.

Disk se s vrzáním zhoupl zpátky.

Jenny si náhle pomyslela: Jsem svým jediným pánem.

Natáhla se k rameni postavy.

„Pozor!“ vykřikla Dee.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .