Vzor citace: SCHELLE, K. Dějiny ústavního práva. 2. vyd. Praha: Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016. 392 s.

© doc. JUDr. Karel Schelle, CSc., 2014, 2016

ISBN 978-80-7478-998-4 (brož.)

ISBN 978-80-7478-999-1 (e-pub)

Vydává Wolters Kluwer ČR, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3, v roce 2016 jako svou 2171. publikaci. Odpovědná redaktorka Iva Rolečková. Jazyková korektura a rejstřík Lucie Maršíková. Vydání druhé, ve Wolters Kluwer ČR první. Stran 392. Sazba Cadis Praha. Tisk Sowa Sp. z o. o., ul. Raszyńska 13, 05-500 Piaseczno, Polsko.

E-kniha je dostupná na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz, e-mail: obchod@wolterskluwer.cz, tel.: 246 040 405, 246 040 400, fax: 246 040 401

Úvod

Ústavní právo je právním odvětvím, které je tvořeno systémem právních norem regulujících společenské vztahy, jež mají základní význam pro stát a společnost.

Vznik psané ústavy jako zvláštního právního aktu nejvyšší právní síly je spjat se vznikem moderního státu a je jedním z jeho vnějších projevů. Z tohoto důvodu se za první psané ústavy označují psané dokumenty, které se objevily ve státech, v nichž se znaky moderního státu začaly v Evropě projevovat nejdříve. První zárodečné formy psané ústavy (Švédsko, Dánsko atd.) v 17. století byly jen soupisem organizačních pravidel. Rozhodující role v nich byla připisována panovníkovi a státu, kdežto jedinec byl jen poddaným. Některé z jejich myšlenek (např. změna ústavy pouze lidem) se staly součástí ústavní teorie i praxe v moderních státech.

S rozvojem kapitalismu v Evropě se začíná ve srovnání s obdobím absolutismu vytvářet nový obraz společnosti. Tuto novou společnost označujeme jako občanskou. S ní je spjata existence psané ústavy, která vzniká z mnoha zdrojů (z myšlenky společenské smlouvy, z jejího písemného zakotvení a slavnostního vyhlášení, z teorie dělby moci, z představy o nadřazenosti psaného dokumentu nad obyčejem, z myšlenky rovnosti a svobody lidské bytosti atd.).

V plné podobě se moderní stát s ústavou začíná projevovat až koncem 18. století v podobě ústav amerických kolonií (např. ústava Virginie z roku 1776), USA (z roku 1787) a Francie (z roku 1791). Vývoj ústav moderního státu je charakterizován tím, že v první fázi je hlavní pozornost věnována organizaci státní moci a její dělbě. Postavení jednotlivce je často upraveno ve zvláštních chartách, prohlášeních a dodatcích (např. ve Francii v Deklaraci práv člověka a občana z roku 1789).

Postupně se ve druhé fázi vývoje úprava vztahu státní moci a jedince (spolu s otázkou samosprávy) stává nedílnou součástí všech psaných ústav a jedním z nejvýznamnějších znaků moderního konstitucionalismu. Vzorem takové ústavy byla např. ústava Belgie z roku 1831, na kterou navázala celá řada ústav 19. století. V našich podmínkách to byla dubnová ústava (z roku 1848) a zejména prosincová ústava z roku 1867. Plně se tento trend ústavního vývoje projevil po první světové válce v ústavách nově vzniklých států. Jedinec není jen chráněn, ale získává právo na účast při řízení veřejných záležitostí. Jde zejména o všeobecné volební právo. To je charakteristický znak ústav po první světové válce, ale i reforem ústav 1. generace. Patří sem ústavy Výmarské republiky (z roku 1919), ČSR (z roku 1920), Polska (z roku 1921) a Španělska (z roku 1931).

Dalšími významnými typy ústav tohoto období byly ústava SSSR z roku 1936 (tzv. Stalinská) a ústava polská z roku 1935, která vyjádřila krach demokracie ve střední Evropě. Podle jejího čl. 2 je v „osobě prezidenta soustředěna jednotná a nedělitelná státní moc“.

Konečně po druhé světové válce ve třetí fázi vývoje do obsahu ústav stále více proniká zakotvení cílů státní činnosti a hodnot, kterými se má státní moc vázat. Je to důsledek obou světových válek a masových forem porušování lidských práv v totalitních státech. Proto se s takovými ustanoveními setkáváme zejména v ústavách Japonska (z roku 1947), Itálie (z roku 1947), SRN (z roku 1949), Řecka (z roku 1975), Portugalska (z roku 1976), Španělska (z roku 1978) nebo postsocialistických zemí.

V současné občanské společnosti s individuálními a skupinovými zájmy a jejich střetáváním získává moderní stát nové poslání. Má za úkol vystupovat jako představitel obecného blaha, obecného zájmu, zajišťovat civilizovaný chod této společnosti. Řešením společenských rozporů stát vykonává svou roli arbitra. Spory sice nedokáže řešit definitivně, dokáže je ale regulovat, a zajistit tak civilizovaný vývoj společnosti. Tomu také mají odpovídat ústavy.

Rozlišujeme ústavu v materiálním a formálním smyslu. Za ústavu v materiálním smyslu lze považovat všechna právní pravidla, která tyto otázky upravují, a to bez ohledu na to, zda se nacházejí v právním aktu nazvaném ústava nebo v běžném zákoně, smlouvě, nálezu Ústavního soudu.

Ústava ve formálním smyslu vzniká až v 17., a hlavně v 18. století, jako právní dokument, který upravuje ústavní materii, avšak navíc se vyznačuje zvýšenou právní silou. Vzniká tak ústava jako základní zákon, odlišný od zákonů běžných. Liší se od nich formou, která zahrnuje zejména psanou formu, proceduru změny, název, systematiku atd.

Převažuje názor, že za ústavu je možno označit jen takový právní akt, který splňuje určité požadavky. Za klasické vyjádření ideálního pojmu ústavy je často považováno ustanovení čl. 16 Prohlášení práv člověka a občana (Francie, z roku 1789), kde se uvádí, že „společnost, ve které není zajištěna záruka práv ani vytyčena dělba moci, nemá vůbec ústavu“.

Ústavní vývoj v českém prostředí je spojen s revolučními změnami roku 1848, s likvidací feudálních vztahů a prosazením občanských principů. A zde také začínají naše ústavní dějiny.

* * *

Předložená práce je výsledkem dlouhodobého zájmu autora o výzkum státoprávního a správního vývoje v českém prostředí, proto se většina částí této knihy opírá o materii, která byla již zpracována dříve a v širších souvislostech publikována v jiných autorových pracích^1. Zde také čtenáři naleznou odkazy na literární a pramenné zdroje, případně na další literaturu.

V Brně, listopad 2015

1 Zejména: Schelle, K. a kol. Počátky moderního státu a práva České republiky (Vybrané problémy). Praha: Eurolex Bohemia, 2006. 66 s. (ISBN 80-86861-68-6); Schelle, K. Organizace československého státu v meziválečném období (1918–1938). Praha: Eurolex Bohemia, 2006. 470 s. (ISBN 80-86861-92-9); Schelle, K., Vojáček, L. České právní dějiny do roku 1945. Ostrava: KEY Publishing, 2007. 218 s. (ISBN 978-80-87071-20-5); Schelle, K., Vojáček, L. Právní dějiny na území Slovenska. Ostrava: KEY Publishing, 2007. 450 s. (ISBN 978-87071-43-4); Schelle, K., Vojáček, L. Repetitorium českých právních dějin do roku 1945. Ostrava: KEY Publishing, 2008. 218 s. (ISBN 978-80-87071-69-4); Schelle, K. Vývoj české veřejné správy. Ostrava: KEY Publishing, 2008. 431 s. (ISBN 978-80-87071-92-2); Schelle, K. Význam roku 1848 pro vytvoření moderního státního aparátu. Ostrava: KEY Publishing, 2008. 97 s. (ISBN 878-80-87071-99-1); Schelle, K. Vznik Československé republiky 1918. Ostrava: KEY Publishing, 2008. 95 s. (ISBN 978-80-7418-000-2); Schelle, K., Tauchen, J. Grundriss der Tschechoslowakischen Rechtsgeschichte. München: Verlag Dr. Hut, 2009. 196 s. (ISBN 978-3-89963-935-3); Schelle, K., Tauchen, J. Tschechoslowakisches Recht in den Jahren 1945–1992. Belgorod: Rusnaučkniga, 2009. 110 s. (ISBN 5-98674-020-3); Schelle, K., Vojáček, L., Knoll, V. České právní dějiny. 1. vyd. Plzeň: Aleš Čeněk, 2008. 684 s. (ISBN 978-80-7380-127-4); 2. vyd. 2010. 694 s. (ISBN 978-80-7380-257-8); Schelle, K., Horáková, M., Salák, P., Tauchen, J. Protektorát Čechy a Morava – jedna z nejtragičtějších kapitol českých novodobých dějin (vybrané problémy). Brno: The European Society for History of Law, 2010. 139 s. (ISBN 978-80-904522-0-6); Schelle, K. Dějiny českého ústavního práva. Brno: The European Society for History of Law, 2010. 177 s. (ISBN 978-80-904522-4-4); Schelle, K., Tauchen, J. Grundriss der Tschechischen Rechtsgeschichte. München: Verlag Dr. Hut, 2010. 246 s. (ISBN 978-3-86853-733-8); Schelle, K., Tauchen, J. a kol. Il Sistema Constituzionale della Repubblica Ceca. Milano: Ledizioni Ledi Publishing, 2011. 180 s. (ISBN 978-88-95994-53-6); Schelle, K., Tauchen, J. a kol. The Constitutional Systém of the Czech Republic. Kaunas: Technologija, 2011. 223 s. (ISBN 978-9955-25-933-6); Schelle, K., Tauchen, J. a kol. Systém konstytucyjny Republiki Czeskiej. Kraków: Proksenia, 2011. 151 s. (ISBN 978-83-60789-32-2); Schelle, K. Vývoj veřejné správy na území českých zemí a Slovenska. Bratislava: Východoeurópska agentúra pre rozvoj n.o., 2011. 371 s. (ISBN 978-80-970836-0-1); Schelle, K. Historie českého ústavního práva. Bratislava: Východoeurópska agentúra pre rozvoj n.o., 2011. 152 s. (ISBN 978-80-970836-2-5); Schelle, K., Tauchen, J. a kol. Stručný přehled organizace státního mechanismu České republiky. Bratislava: Východoeurópska agentúra pre rozvoj n.o., 2011. 84 s. (ISBN 978-80-970836-1-8); Schelle, K., Svoboda, I. Přehled organizace veřejné správy v České republice. Bratislava: Východoeurópska agentúra pre rozvoj n.o., 2012. 140 s. (ISBN 978-80-89608-03-4); Schelle, K., Tauchen, J. a kol. Ustavno uredenje Češke republike. Bački Petrovac: Srbsko razvojno udruženje, 2013. 166 s. (ISBN 978-86-916257-4-0); Schelle, K., Tauchen, J. Vývoj konstitucionalismu v českých zemích. 1. díl. Praha: Linde Praha, 2013. 1300 s. (ISBN 978-80-7201-922-9); Schelle, K., Tauchen, J. Vývoj konstitucionalismu v českých zemích. 2. díl. Praha: Linde Praha, 2013. 1475 s. (ISBN 978-80-7201-926-7).

Kapitola 1

Habsburská monarchie (1848–1918)

1. Počátky revoluce 1848

Počátky ústavního vývoje na území České republiky jsou spojeny se společensko-politickými změnami, které nastaly v důsledku revoluce v roce 1848 a znamenaly zlom v chápání podílu širokých vrstev společnosti na politické moci. Konstituční období tedy v habsburské monarchii otevřela revoluce z let 1848–1849. Revoluce, kterou je třeba vnímat v celoevropském a v celorakouském kontextu, vypukla jako důsledek rostoucího vnitropolitického napětí, stimulovaného sociálními a národnostními rozpory. Úlohu rozbušky, bezprostředního impulzu, sehrály zprávy o revolučních vystoupeních ve Francii, kde se hroutila červencová monarchie, a ve stále ještě roztříštěné Itálii, z části ovládané přímo habsburskou monarchií (Lombardsko a Benátsko). Centry revolučního hnutí se vedle habsburského severu Itálie staly Vídeň, Praha a Pešť.

Pro počáteční úspěch revoluce v habsburské monarchii bylo rozhodující revoluční povstání ve Vídni ve dnech 13.–15. března 1848, kdy byl přinucen odstoupit nenáviděný Metternich a císař slíbil vydání ústavy a zaručení občanské svobody. Dne 17. března jmenoval ministerskou radu (vládu), zřízenou podle vzoru západních monarchií, v čele s hrabětem Františkem Kolovratem. Hned nato se dvorské ústřední úřady a dvorské kanceláře změnily v oborová ministerstva zřízená na základě monokratického principu. V čele stanula ministerská rada (vláda) rozhodující kolegiálním způsobem. Skládala se z ministra zahraničních věcí a císařského domu, ministra vnitra, ministra práv, ministra financí a ministra války. V čele rady stanul ministr-prezident jmenovaný panovníkem.

Dne 11. dubna uherský sněm přijal ústavu, kterou panovník 11. dubna potvrdil. Z habsburské monarchie se stala personální unie tvořící dva téměř samostatné státy spojené jen osobou panovníka.

2. Pillersdorfova ústava 1848

První rakouskou ústavou se stala Pillersdorfova ústava (v oficiálním znění Ústavní listina rakouského císařství – německy Verfassungsurkunde des österreichischen Kaiserstaates, zákon č. 49/1848 PGS), jež byla vydána 25. dubna 1848 ve Vídni, a 8. května byl císařským patentem vydán volební řád do Říšského sněmu. Ústava byla vydána pro Rakousko v užším slova smyslu, tj. pro habsburské državy kromě Uher, Chorvatska a Lombardsko-Benátska. Ministr vnitra Franz Xaver von Pillersdorf se netajil tím, že narychlo sestavená ústava o 59 paragrafech jako nepůvodní kompilát cizích vzorů měla více méně vyjít vstříc volání po konstituci a utlumit veřejné mínění. Při všeobecném pozdvižení mysli se totiž nepočítalo ani příliš s tím, že konstituce bude podrobena kvalifikované kritice.

Dubnovou ústavu vypracovanou podle belgického vzoru proponovala císařská administrativa pro celek rakouských zemí, zemí České koruny a Haliče. Rozčlenila ji do sedmi částí a vtiskla jí duch tuhého centralismu. Je možné říci, že tato ústava měla nejsilnější centralistické rysy ze všech rakouských ústav. Ústava označovala jednotlivé země jako provincie. Zákonodárství v zásadních věcech, včetně úpravy postavení provincií, svěřovala říšským orgánům. Provinciální sněmy měly řešit jen záležitosti regionálního významu, pokud je ovšem již neupravily akty ústředních orgánů. Na zákonodárství se měl spolu s císařem podílet Říšský sněm (Reichstag). Měl jej tvořit Senát, složený z virilistů (tj. osob, které získaly mandát z titulu zastávání jiného významného veřejného úřadu) a z osob jmenovaných císařem, a Poslanecká sněmovna, volená v nepřímých volbách. Kompetence sněmu byla velmi úzká, takže mnohé zcela zásadní záležitosti měla řešit exekutiva. Její hlavou měl být císař, který měl obsazovat všechny významné úřady, velet vojsku, uzavírat mírové smlouvy atd. V jeho jménu také měly rozhodovat všechny soudy. Ústava předpokládala nezávislost soudců, ústní soudní řízení a zavedení porotních soudů. Císař také garantoval občanům poměrně širokou škálu základních občanských práv.

Brzy se však ukázalo, že vláda podcenila veřejné mínění. Proti ústavě začala sílit kampaň, která vyvrcholila 13.–15. května 1848. Dne 15. května 1848 totiž přednesli ve vídeňském Hofburgu demonstranti tzv. „Sturmpetition“ (bouřlivou petici), v níž žádali změnu nespravedlivého volebního zákona a první Říšský sněm (konstituční říšský sněm) měl dostat jen jednu komoru, jejíž členové by nebyli zvoleni s ohledem na daňový cenzus. Následujícího dne, 16. května 1848, byla dubnová ústava proto nejprve císařem prohlášena za provizorní a v červenci byl její návrh zcela stažen.

Pillersdorfova ústava sice spočívala na principu dělení moci, ovšem velmi nedůsledně. Císaři dle ní příslušela plná výkonná moc. Zákonodárnou moc měl vykonávat spolu s Říšským sněmem a soudní moc měla být úplně nezávislá.

Císař byl označován za „posvěceného a nedotknutelného“. Ze své činnosti byl neodpovědný. Jeho vládní rozhodnutí však měla být kryta tím, že byla potvrzena v daném rezortu zodpovědným ministrem. Císaři příslušelo především:

• obsazování státních úřadů;

• vrchní velitelství armády;

• vyhlášení války a uzavření míru;

• uzavírání smluv se zahraničními vládami (smlouvy však následně musely být potvrzeny Říšským sněmem);

• vykonání zákonodárství ve jménu císaře;

• omilostnění;

• svolání, odročení a rozpuštění Říšského sněmu (po rozpuštění Říšského sněmu měl být během 90 dnů svolán nový).

Zákonodárným orgánem se měl stát společně s císařem Říšský sněm (Reichstag). Kompetence sněmu byla velmi úzká, takže mnohé zcela zásadní záležitosti měla řešit exekutiva.

Říšský sněm (Reichstag) se měl skládat:

• ze Senátu (Senat), jeho členy se automaticky stali všichni princové císařského domu starší 25 let; dále zde byli členové doživotně jmenováni císařem a 150 členů bylo volených z nejvýznamnějších majitelů pozemků a velkostatkářů;

• z Poslanecké sněmovny (Abgeordnetenkammer) o 383 poslancích, jejichž volba měla spočívat na „sčítání lidu a zastoupení všech zájmů státu a občanů“.

Zákony měly být schváleny oběma komorami Říšského sněmu a potvrzeny císařskou sankcí, přičemž v případě neobdržení císařské sankce zákon nevstoupil v platnost. V každé z obou komor byla k přijetí zákona potřebná absolutní většina přítomných poslanců (k otevření jednání postačovala přítomnost pouhých 60 poslanců). Ústavní změny potřebovaly ke schválení dvě třetiny přítomných poslanců.

Mimo Říšský sněm měly „dočasně“ v napojení na stávající zemské sněmy vznikat i proměnné „provinční stavy k ozřejmění zájmů provincie a k obstarání náležitostí, z těchto zájmů plynoucích“, přičemž mělo být přihlíženo ke stavovskému principu a federální struktuře. Ústava předpokládala i ustanovení obcí k lepšímu zastoupení zájmů obyvatel obce.

Občanská a politická práva občanů státu, tedy jakýsi katalog základních lidských práv, který velmi podstatně rozšířil malý počet těchto práv obsažených ve Všeobecném zákoníku občanském z roku 1811, obsahoval mimo základních osobních práv jako rovnost před zákonem svobodu vyznání a svědomí, osobní svobodu, svobodnou volbu živnosti, ochranu před nezákonným zatčením, svobodu tisku a projevu, listovní tajemství, petiční právo, svobodu vystěhování, ochranu soudců před přesídlením či propuštěním, veřejnou a ústní justici a zavedení porotních soudů. Vedle armády byla ústavně zakotvena i „národní garda“.

Ústava tedy namísto uklidnění měla zcela opačný účinek, vyvolala bouře odporu. Vídeňský dvůr byl nucen utéct z Vídně do Innsbrucku, odkud císař vydal zmíněnou proklamaci, jíž prohlašoval, že ústava bude přijata novým ústavodárným sborem. Kromě zrušení horní sněmovny došlo vzápětí i k rozšíření volebního práva. Byly sice ponechány nepřímé volby, ale volební právo získali i samostatní dělníci starší 24 let.

Poslance měli volit volitelé, u nichž se požadoval věk 24 let, stálé bydliště ve volebním okrese a zachovalost výkonu občanských práv. Jeden volitel připadal na 500 voličů a poslanec na 50 tisíc obyvatel. Poslanci se volili podle zásad absolutní většiny hlasů volitelů, jichž se muselo volby účastnit nejméně 75 %.

Ústava však nikdy nevstoupila v platnost, protože se brzy ukázalo, že vláda podcenila veřejné mínění. Proti ústavě začala sílit kampaň, která vyvrcholila 13.–15. května 1848. Demonstranti žádali změnu nespravedlivého volebního zákona a první Říšský sněm (konstituční říšský sněm) měl dostat jen jednu komoru, jejíž členové by nebyli zvoleni s ohledem na daňový cenzus. Následujícího dne, 16. května 1848, byla dubnová ústava proto nejprve císařem prohlášena za provizorní a v červenci byl její návrh zcela stažen.

Na základě novelizovaného volebního řádu z 30. května 1848 byly v monarchii (kromě uherských zemí) velmi rychle zorganizovány volby do Říšského sněmu (Reichstag). Na Moravě a ve Slezsku se volby konaly již v červnu 1848, zatímco v Čechách proběhly opožděně ve dnech 8.–10. července 1848.

Volby do Říšského sněmu se v českých zemích konaly v dusné atmosféře již potlačeného pražského povstání. Do popředí se dostali čeští národní liberálové, kteří se nezdařeným povstáním zbavili radikálně demokratické konkurence. Nicméně volby proběhly a 10. července 1848 se tak mohl ve Vídni poprvé sejít rakouský Říšský sněm čili Reichsversammlung, ovšem zatím v neúplném obsazení. V plném složení začal pracovat 22. července 1848. Šlo tu o Rakousko v užším slova smyslu, v němž hlavní roli hrály země alpské a země české, tedy o neuherskou část soustátí, později zvanou Předlitavsko.

Už na jaře roku 1848 začala nová éra v organizaci ústředních výkonných orgánů. Předrevoluční dvorské dikasterie nahradila ministerstva. Císař zároveň nařídil vytvoření kolegiální ministerské rady – vlády, tvořené jejich představiteli (nejvyšší rozhodnutí ze 17. března 1848 č. 30 PGS). Kolektivní jednání ministrů ve vládě mělo dát výkonu státní správy jednotnou politickou linii. Zcela zřetelným vzorem tu císařským úředníkům byla organizace a fungování vlád západoevropských konstitučních monarchií. Jednotlivé ministry jmenoval panovník, odpovědni však měli být i říšskému zastupitelstvu a Říšské radě. Čelné místo mezi nimi sehrával státní kancléř, který stál v čele ministerstva zahraničí a císařského domu (vzniklo z domácí, dvorské a státní kanceláře). Císař dále zřídil ministerstvo vnitra (nahradilo spojenou česko-rakouskou dvorskou kancelář), ministerstvo spravedlnosti (z Nejvyššího soudního místa), ministerstvo financí (z dvorské komory) a konečně ministerstvo války (z dvorské válečné rady). Další ministerstva se konstituovala později.

3. Návrh kroměřížské ústavy 1849

Na základě novelizovaného volebního řádu z 30. května 1848 byly v monarchii (kromě uherských zemí) velmi rychle zorganizovány volby do Říšského sněmu (Reichstag). Na Moravě a ve Slezsku se volby konaly již v červnu 1848, zatímco v Čechách proběhly opožděně ve dnech 8.–10. července 1848. Byly tajné, rovné a téměř všeobecné. Byly však nepřímé, volební právo bylo vykonáváno prostřednictvím volitelů. Na každých 50 000 obyvatel byl zvolen jeden poslanec. Věková hranice jak pro aktivní, tak pasivní volební právo byla stanovena na 24 let. Voleno bylo 383 poslanců, z toho z Čech 90, z Moravy 38 a ze Slezska 10 poslanců. Z 90 poslanců z Čech bylo 55 Čechů a 35 Němců, z Moravy 30 českých poslanců a 18 německých a ze Slezska 1 český a 9 německých poslanců.

Ústavodárný Říšský sněm se poprvé sešel na své ustavující schůzi již 10. července 1848. Zasedání se však zúčastnila jen část zvolených poslanců, a proto se za první pracovní zasedání sněmu považuje až schůze konaná 22. července 1848 ve Vídni. Dne 6. října ovšem ve Vídni znovu propukly nepokoje, a tak následujícího dne řada poslanců Vídeň opustila. Ve stejný den Vídeň opustil i císař s celým císařským dvorem a 14. října přibyl do Olomouce, kde se uchýlil pod ochranu olomoucké pevnosti. Dne 22. října bylo císařským patentem zastaveno jednání ústavodárného Říšského sněmu ve Vídni a sněm byl svolán (údajně z iniciativy Františka Palackého) na 15. listopadu 1848 do Kroměříže. Ovšem v důsledku oprav v arcibiskupském zámku bylo dalším patentem z 10. listopadu zahajovací jednání v Kroměříži přesunuto až na 22. listopadu 1848.

Hlavním úkolem Říšského sněmu, kromě zrušení poddanství, bylo vypracovat novou rakouskou ústavu, která mnohem více než ústava Pillersdorfova měla odpovídat představám zejména liberálních sil tehdejší politické scény. Říšský sněm však byl hned od počátku výrazně politicky diferencován. Byla zde pravice, levice i politický střed. To způsobovalo, že na řadu zásadních otázek byl zcela odlišný názor. Zejména to byl spor mezi centralistickým a federalistickým pojetím rakouského státu. Kromě toho se na podzim 1848 začala v Rakousku výrazně zhoršovat celková politická atmosféra, v jejímž stínu probíhalo zasedání kroměřížského sněmu. Začaly se prosazovat síly, které nepřály nejen revoluci, ale byly i proti všem zásadám liberální občanské společnosti, jež s ní byly spojeny. Do čela rakouské vlády, vytvořené 21. listopadu 1848, byl postaven kníže Felix Schwarzenberg, Windischgrätzův švagr. Ta se 27. listopadu se svým programem představila na kroměřížském sněmu. Dne 2. prosince 1848 navíc nastoupil po odstoupení Ferdinanda V. na císařský trůn synovec dosavadního císaře František Josef I. I když se jak Schwarzenberg, tak nový císař zavázali dodržovat ústavnost, neboť potřebovali čas k tomu, aby se vypořádali s maďarskou revolucí v Uhrách a obnovili rakouské panství v severní Itálii, začínalo být stále zřejmější, že vývoj nespěje k upevňování konstitucionalismu, ale spíše naopak.

Nicméně i přesto práce na půdě kroměřížského sněmu pokračovaly. Poslanci ústavodárného sněmu – přes zásadní výhrady některých z nich – respektovali státoprávní poměry vytvořené realizací bratislavské březnové ústavy, a připravovali ústavu pouze pro 17 pozdějších předlitavských zemí. Ústavní návrh vycházel z uznání platnosti Pragmatické sankce a prohlašoval rakouské císařství za dědičnou a nedílnou konstituční monarchii. Dalšími výchozími ideami ústavních prací se staly svrchovanost lidu, resp. parlamentu, který jej zastupuje, a dělba moci.

Federalistické pojetí Rakouska zde bylo zastoupeno zejména českými poslanci v čele s Františkem Palackým, který sněmu předložil svůj návrh ústavy. Předpokládal, že Rakousko se bude dělit na autonomní obvody, podle národnostních zásad. Každé území mělo mít svoji zemskou vládu a sněm, svého ministra či guvernéra. Předpokládal pochopitelně zrušení stavovského rázu sněmů. Palacký chtěl navíc přenést jungmannovské pojetí československého národa na politické pole tím, že navrhoval, aby jednu ze skupin zemí tvořilo území osídlené slovanskými obyvateli Čech, Moravy, Slezska a Horních Uher (Slovenska).

Ústavní výbor Říšského sněmu odmítl federalistický program. Zachoval členění císařství na historické země, které měly být vybaveny omezenou autonomií v záležitostech zemského významu (věda a umění, dohled na zbožné nadace, chudinské a humanitární záležitosti, čelední, stavební a požární řády, podpora zemědělství a průmyslu) a právem rozpracovat v mezích říšského zákonodárství úpravu dalších otázek (školství, církevní záležitosti, policie ad.). V čele zemské správy měl stát císařem jmenovaný zemský hejtman (Landeshauptmann), který měl také předsedat zemskému sněmu (Landtag). Uspořádání jednotlivých zemí měly upravit zemské ústavy.

Celorakouský parlament ústava nazývala Říšským sněmem (Reichstag). Měl být dvoukomorový a tvořit jej měly sněmovna (komora) lidu (Volkskammer), volená v přímých volbách na tři roky na základě majetkového cenzu 5 zlatých přímých daní, a sněmovna zemí (Länderkammer), jejíž poslance měly na šestileté období volit zemské sněmy a krajské sjezdy, přičemž každé tři roky by se polovina poslanců obměnila. Měla jí příslušet především zákonodárná pravomoc.

Také panovníkova pozice ve struktuře státní moci se odvozovala od ústavy, na kterou měl po nastoupení na trůn přísahat. Císaři příslušela výhradní výkonná moc. Měl ji vykonávat prostřednictvím zodpovědných ministrů. Vůči říšským zákonům, usneseným Říšským sněmem, měl mít právo suspenzívního veta.

Soustavu nezávislých, od státní správy oddělených soudů měl upravit zvláštní zákon. Nově měl vzniknout Říšský soud (oberstes Reichsgericht), jehož členy měl z části jmenovat císař a z části komora zemí. Měl být příslušný pro spory ústavní povahy, pro souzení vysokých státních funkcionářů a pro závažné útoky proti panovníku a sněmům. Konstituovat se měly i nejvyšší soudy jednotlivých zemí.

Konečný návrh ústavy, jenž byl předložen sněmovně k prvnímu čtení 21. prosince 1848, byl však kompromisem mezi federalisty a centralisty.

Při diskusi o volebním právu nikdo nenavrhl zavedení všeobecného volebního práva. Nejradikálnější v tomto směru byl požadavek, aby jediným omezením byl cenzus gramotnosti. Konečná podoba navrhovaného volebního práva byla nakonec výsledkem snah té části politických kruhů, které za plnoprávného občana považovaly jen vlastníka. V přímých volbách měl mít tedy aktivní volební právo každý občan od 24 let, vykonávající občanská práva, samostatný, který nepobíral chudinskou podporu a platil alespoň 5 zlatých přímých daní či měl v nájmu zdanitelný objekt. Podmínky volitelnosti byly stanoveny obdobně. Navíc se zde požadoval jen o čtyři roky vyšší věk a roční pobyt na území říše. U nepřímých voleb do komory zemí byla úprava ponechána na zemských zákonech, protože zástupcem mohl být volitelný ten, kdo byl volitelný do zemského sněmu, ovšem starší 33 let.

V první části návrhu ústavy byla obsažena základní občanská práva. Právě práce na této části dospěly nejdále. Katalog základních občanských práv částečně projednalo i plénum ústavodárného sněmu. Návrh vycházel z přirozenoprávního pojetí. Jeho tvůrci chápali základní občanská a politická práva jako přirozená, vrozená a nezcizitelná.

Jejich koncepce byla dílem tříčlenné komise, jejímž členem byl mimo jiné František Ladislav Rieger. Koncepce základních občanských práv do značné míry vycházela z jejich pojetí v americké ústavě a francouzské ústavě z roku 1791, resp. ze zásad amerického a francouzského liberalismu.

Návrh základních občanských práv byl poprvé koncipován již v září 1848. Většině poslanců se však začal jevit jako příliš radikální, a proto byl ústavním výborem přepracován do definitivní podoby z 21. prosince 1848. Základní občanská práva vycházela ze zásady, že „všichni lidé mají stejná, přirozená a neodcizitelná práva, mezi nimiž nejdůležitější jsou: právo zachování sebe, právo osobní svobody, bezúhonnosti a pěstování svého duchovního i zemského blaha. Vykonávání těchto práv má své přirozené a nevyhnutelné meze toliko v stejných právech každého jiného.“

Katalog základních občanských práv byl dost obsáhlý, zahrnoval řadu demokratických zásad, zejména v původní zářijové verzi. Měla být zaručena rovnost před zákonem či ústnost a veřejnost soudního řízení, mělo dojít k zrušení šlechtictví, zavedení porotních soudů, zrušení trestu smrti a tělesných trestů, měla být zajištěna ochrana domovní svobody, listovního tajemství, právo petiční, právo na stěhování, právo shromažďovací a spolčovací, svoboda svědomí, vyznání a církví, mělo být uzákoněno zavedení obligatorního civilního sňatku, dále i svoboda vyučování, svoboda tisku, rovnost národů, ochrana vlastnictví a zrušení lenních vztahů. Avšak jak se upevňovala moc vídeňského dvora a vídeňské vlády v důsledku úspěšného tažení rakouských vojsk v Uhrách a v Itálii, zostřovaly se i diskuse nad některými ustanoveními katalogu občanských práv. Z 29 navržených paragrafů však sněm stačil projednat jen patnáct.

Kroměřížský sněm neměl čas ústavní návrh schválit. Ministerská rada se už 20. ledna 1849 rozhodla sněm rozpustit, jen čekala na vhodnou příležitost. Ta nastala začátkem března 1849. A tak byl kroměřížský sněm rozpuštěn, resp. vojensky rozehnán 7. března 1849. Ještě před tím, již 4. března 1849, byla vyhlášena druhá oktrojovaná ústava, nazvaná podle svého tvůrce Stadionova.

4. Moravská zemská ústava 1848

Samostatný pohled je třeba věnovat vývoji na Moravě. Zde totiž moravský zemský sněm 20. září 1848 schválil Moravskou zemskou ústavu (Osnova ústavního zřízení Markrabství moravského). Návrh ústavy se skládal z 49 paragrafů rozdělených do dvou částí. Markrabství moravské prohlašoval za „ústrojnou“ součást habsburské monarchie, nadanou autonomií a samosprávou a v uspořádání zemských orgánů vycházel z principu dělby moci. Nositelem zákonodárné moci se měly stát jednokomorový zemský sněm spolu s císařem, výkonnou moc ústava svěřovala především zemskému hejtmanu, jmenovanému císařem a odpovědnému zemi, reprezentované zemským sněmem. Soudcovskou moc měly vykonávat nezávislé soudy, nepodrobené žádné jiné autoritě než zákonu. Úprava občanských práv se ponechávala říšské ústavě.

Moravský zemský sněm se ovšem v duchu pokynu vydaného ministrem vnitra nepovažoval za konečnou autoritu pro vydání zemské ústavy a přenechal poslední slovo říšskému shromáždění a panovníkovi, kteří ji měli potvrdit. Jak však dokládají návrhy říšské ústavy připravované v ústavním výboru Říšského sněmu, převládly mezi jeho členy zcela jiné představy o způsobu, jímž má být vymezeno postavení zemí, než jaký představovala moravská zemská ústava. Říšský sněm se proto zaslaným textem vůbec nezabýval a podobně se zachoval i panovník. Úsilí poslanců moravského zemského sněmu tak přišlo vniveč.

5. Stadionova ústava 1849

Stadionova ústava (v oficiálním znění Říšská ústava pro císařství rakouské – německy die Reichsverfassung für das Kaiserthum Oesterreich, patent č. 150/1849 ř. z.) byla vydána 4. března 1849. Úřadům její vydání ministerská rada oznámila oběžníkem z 6. března 1849. Konstituce patřila k trojici rakouských ústavních textů, které nakonec zůstaly jen prázdnou literou. Císař František Josef I. ji sice v Olomouci řádně publikoval svým patentem, do praxe ji však rakouská administrativa nikdy nezavedla. Vláda učinila „ze skutkův absolutní pramen práva“ (Palacký), císař vládl neomezeně. Přijetí ústavy tak vlastně jen poskytlo vládě argument pro násilné ukončení kroměřížského ústavodárného sněmu.

Březnová neboli Stadionova ústava byla celorakouská a důsledně centralistická, koncepce monarchie bez Uher byla tedy opuštěna a naopak došla uplatnění myšlenka jednotného státního celku všech habsburských držav bez jakýchkoliv stop federace. Vydání této ústavy je možné považovat za vrchol centralistických snah, jako projev hospodářské, politické, správní i právní jednoty habsburských zemí.

Ústava znala proto jediné státní občanství a předpokládala vytvoření jednotného celního a obchodního území. Země měly mít opět postavení pouhých provincií. Ústava jim sice přiznávala „samostatnost v mezích takových, jež tato ústava říšská ustanovuje“, avšak samotný rozsah kompetencí byl jen zcela nepatrný. Veškerá státní moc se soustřeďovala v rukou císaře, který „jest posvátný, neporušitelný a neodpovědný“. Zůstávala v platnosti dřívější pravidla ohledně plnoletosti nástupce. Ústava dále k císařovým dosavadním titulům přidávala titul velkovojvody krakovského a vojvody v Bukovině. Panovník měl být korunován jako císař rakouský a při korunovaci měl přísahat na ústavu.

Postavení panovníka změnila revoluce z let 1848–1849 zásadním způsobem. Císař byl nucen souhlasit s omezením své moci ústavou. Úředníci Ferdinanda V. se snažili zmírnit nepříjemné dopady této změny tím, že se pokusili společnosti vnutit svou představu ústavy. V dubnové ústavě nevymezili přesně hranice mezi zákonodárnou mocí a exekutivou. Panovníka koncipovali jako nositele výkonné moci, který ovšem zasahoval i do zákonodárné sféry. Jeho jménem se také mělo vykonávat veškeré soudnictví. Kroměřížský návrh, připravovaný zvoleným sněmem, chtěl omezit panovníkovu možnost odmítnout zákon schválený Říšským sněmem zavedením suspenzívního veta. V praxi však zvítězila jiná koncepce. Nástupce císaře Ferdinanda V. František Josef I. se ujal trůnu v prosinci 1848 bez jakékoliv spoluúčasti sněmu. V nástupním manifestu opustil označení „konstituční císař“, používané v předcházejících měsících, a vrátil se k předbřeznové titulatuře císař „z boží milosti“. Oktrojovaná březnová ústava z roku 1849 v „novém“ duchu opět posilovala postavení císaře a vlastně předznamenávala éru neoabsolutismu padesátých let, v níž panovník ve svých rukou soustředil veškerou moc.

Hodnost rakouského císaře podle březnové ústavy měla být dědičnou v rodě habsbursko-lotrinském podle zásad Pragmatické sankce a nástupnického řádu rakouského domu. Císař měl být při nastoupení na trůn korunován. Z výkonu své moci neměl být nikomu odpovědným. Měl být podle ústavy vrchním velitelem armády, rozhodovat o míru a válce, uzavírat smlouvy s cizími státy, vyhlašovat zákony a jmenovat a propouštět ministry a jiné vysoké státní funkcionáře.

Císař mohl podle vlastního uvážení svolávat, odročovat a rozpouštět zákonodárný orgán – Říšský sněm – a měl právo absolutního veta proti jeho usnesením. Disponoval i právem vydávat nařízení s mocí zákona. Příslušela mu výkonná moc, kterou vykonával prostřednictvím odpovědných ministrů a jim podřízených státních úředníků. Jako jeho poradní orgán měla fungovat jednokomorová Říšská rada (Reichsrat), jež měla císaři přispívat „ke zralosti a jednotnosti hlavních zásad v zákonodárství“. Z příkazu panovníka bylo jejím úkolem podávat dobrozdání i v jiných záležitostech. Skládala se ze členů jmenovaných císařem tak, aby byly zastoupeny různé části říše, tj. z tzv. říšských radů. Z kroměřížského návrhu ústava přebírala instituci Říšského soudu.

Na rozdíl od dubnové ústavy rozeznávala březnová ústava říšské a zemské zákonodárství, rozhodující však mělo být zákonodárství říšské. Zákonodárnou moc měl vykonávat v celoříšských záležitostech, taxativně vypočtených, Říšský dvoukomorový sněm (Reichstag). Dolní sněmovna (komora nižší – das Unterhaus) měla být volena občanstvem podle cenzu tak, že na jednoho poslance mělo připadnout 100 000 obyvatel. Horní sněmovna (komora vrchní – das Oberhaus) měla mít poloviční počet členů než sněmovna dolní a měla být volena částečně zemskými sněmy a částečně z největších poplatníků v jednotlivých zemích. Každou zemi měli zastupovat dva poslanci. Volby obou komor měly být ústní a veřejné.

Ústava rovněž upravovala slučitelnost státního úřadu s poslaneckým mandátem a stanovovala délku mandátu u horní komory na deset let a u dolní komory na pět let, přičemž poslanci mohli být po vypršení mandátu voleni znovu. Nikdo nemohl být zároveň poslancem horní i dolní komory, poslanci museli při nastoupení mandátu složit přísahu císaři a na říšskou ústavu a hlasovat měli sami za sebe.

Každá komora měla právo přezkoumávat volební mandáty poslanců a volila si svého předsedu a místopředsedu. Usnesení mohlo být v jednotlivých komorách přijato, pokud byla na zasedání většina poslanců. Ústava až na výjimky zakazovala tajné hlasování v komorách, usnesení měla být přijímána absolutní většinou hlasů a zasedání sněmu měla být zpravidla veřejná.

Ústava dále přiznávala poslancům imunitu, které mohli být zbaveni jen s vůlí příslušné komory.

Každá komora si měla stanovit jednací řád a zákonodárnou iniciativu měl kromě obou komor také císař. Aby zákon vstoupil v platnost, musel být schválen císařem a oběma sněmovnami, přičemž sněm mohl vydávat zákony jen v říšských záležitostech a zákonodárného procesu se měli účastnit poslanci všech korunních zemí, přičemž uherským, chorvatským, sedmihradským a slavonským byla umožněna výjimka.

Na základě této ústavy měla být dána jednotlivým neuherským zemím zvláštní zemská zřízení. Ústava dále ošetřovala záležitosti jednotlivých zemí pozdějšího Zalitavska, otázku vojenských hranic, Království lombardsko-benátského a ostatních zemí. Nové zemské sněmy měly vycházet z přímých voleb a měly být složeny na základě zastoupení zájmů. Tato zemská zřízení byla v letech 1849–1850 skutečně vydána, a to jak pro Čechy, tak Moravu 30. prosince 1849, nikdy však nevstoupila v platnost, takže nové zemské sněmy se nikdy nesešly a zemské výbory nebyly vytvořeny.

Podmínky volebního práva se podstatně zhoršily. Poslanci do dolní sněmovny měli být voleni na pět let veřejnými, ústními volbami, přičemž daňový cenzus byl pro malá města 5 a pro velká 10 až 20 zlatých přímých daní ročně. Počet poslanců byl rozvržen u obou komor vzhledem k velikosti země. U poslance horní sněmovny se požadoval věk 40 let, u dolní sněmovny 30 let.

Výkonná moc náležela v říši jedině císaři, který ji měl vykonávat skrze odpovědné ministry, úředníky a zřízené osoby; takovýto podíl na výkonné moci mohl být kdykoliv odebrán. Exekutivě náleželo provádění zemských zákonů a ve výjimečných případech, a pokud Říšský či zemský sněm nezasedal, mohl císař s prozatímní legislativní mocí překročit meze zákona, své kroky však musel zpětně příslušnému sněmu předložit.

Ministři měli spravovat říši a dohlížet na dodržování říšských a zemských zákonů, přičemž mohli omezit správní pravomoci zemských sněmů či obcí, pokud se příčily zákonům či „obecnému dobru“. Dále měli ministři právo účastnit se jednání Říšského sněmu.

Pro každou korunní zemi měl být stanoven náměstek, který měl v zemi zastupovat moc výkonnou. Tito náměstci měli právo účastnit se jednání příslušného zemského sněmu a byli odpovědni za zachovávání říšských i zemských zákonů. Náměstek mohl být pověřen také vykonáváním říšských záležitostí.

Soudům měla být při jejich rozhodování zajištěna nezávislost a soudci měli být nesesaditelní a neodvolatelní. Ústava zřizovala Říšský soud (Reichsgericht), jenž byl příslušný pro spory ústavní povahy mezi zeměmi a říšskými orgány. Dále rozhodoval ve sporech o uplatňování politických práv, byl však i příslušný rozhodovat o nejtěžších politických deliktech ministrů, jejich náměstků, případně spiknutí proti císaři a při velezradě.

Zároveň s oktrojovanou ústavou byl vydán patent obsahující základní občanská práva (náboženská svoboda, svoboda vykonávání náboženských obřadů legálními církvemi a náboženskými společnostmi, svoboda vědy a vyučování, právo na vzdělání, svoboda projevu – cenzura tisku byla zakázána, nicméně po „zlém užívání tisku“ mohl být vydán represivní zákon –, petiční právo, shromažďovací a spolčovací právo, osobní svoboda, dále tento výčet ošetřoval podmínky držení ve vyšetřovací vazbě, domovní právo, listovní tajemství) a patent o provedení výkupu z roboty, který navazoval na rámcový zákon ze 7. září 1848. V § 12 však byla vládě dána možnost na určitý čas tato občanská práva pozastavit.

Platnost patentu byla omezena jen na neuherské země a ani on fakticky nebyl uveden do praxe.

Ústavní zřízení v Rakousku tak zůstalo pouhou fikcí. Březnová Stadionova ústava rovněž nebyla nikdy realizována, stejně jako ústava Pillersdorfova a návrh ústavy kroměřížské. Vydobytý konstitucionalismus v roce 1848 však nešlo již zcela natrvalo zlikvidovat.

6. Silvestrovské patenty a bachovský absolutismus 1851–1859

Dne 17. května 1849 podal Stadion demisi z důvodu vážného onemocnění a jeho úřad provizorně převzal až do rekonstrukce vlády Alexandr Bach. Vláda byla znovu definitivně ustavena 28. července 1849. Bach v ní převzal trvale křeslo ministra vnitra. V nástupním oběžníku z 15. srpna 1849 s mimořádným úsilím zdůrazňoval charakter nové vlády a celého systému. Ukládal přímo svým úředníkům, aby se seznámili s literou i „duchem ústavy“ a aby ve stejném smyslu působili na veřejnost. Současně pokračovalo ministerstvo vnitra v dalším rozpracování ústavy a v lednu a únoru 1850 byla oficiálně zveřejněna zemská zřízení pro většinu zemí včetně všech tří českých zemí (Čechy, Morava a Slezsko). Se svoláním zemských sněmů se počítalo na podzim 1850, aby pak na jaře 1851 mohl být svolán Říšský sněm. Tyto statuty pak sice nevstoupily v platnost, ale staly se fakticky základem zemských zřízení v roce 1861. Návrh předpokládal kuriový systém voleb do zemského sněmu, a to ve třech odděleních: v kurii „nejvýše zdaněných“ bez ohledu na stavovskou příslušnost, v kurii městských a v kurii venkovských obcí. Tak mělo být v Čechách voleno 70 poslanců v první kurii (při cenzu 500 zlatých přímých daní), ve druhé 71 a ve třetí 70. Podobně na Moravě 30:32:30, ve Slezsku 10:10:10. Politický vývoj v Rakousku však realizaci těchto volebních předpisů nepřál.

V létě 1849 se rakouské armádě s vydatnou pomocí ruských vojsk podařilo porazit maďarskou revoluci. Vojensky úspěšný byl i polní maršálek Josef V. Radecký, jenž ovládl všechny rakouské državy v severní Itálii. Rakousko bylo rovněž podpořeno Ruskem proti Prusku při obnově Německého spolku, čehož využil Schwarzenberg k prosazování myšlenky, aby do tohoto spolku byla včleněna celá habsburská monarchie. Tento plán však nedošel realizace, protože se ho nakonec zaleklo i samotné Rusko.

V dubnu 1851 císař František Josef I. ustanovil Říšskou radu (Reichsrat), do jejíhož čela jmenoval Karla Kübecka, který mu připravil cestu k odvolání oktrojované ústavy. To již politické události začaly mít velmi rychlý spád. Dne 20. srpna podepsal císař tři výnosy:

1. Kabinetní list adresovaný Kübeckovi, ve kterém se měnil statut Říšské rady, a to tak, že byla pozměněna v osobní poradní orgán císaře. (Allerhöchstes Cabinetschreiben Seiner Majestät des Kaisers an den Reichsratspräsidenten, womit demselben die Beschlüsse über die Bezeichnung der Verantwortlichkeit und die künftige Stellung des Ministeriums mitgeteilt und mehrere Abänderungen in der Stellung und dem Statute des Reichsrathes festgesetzt werden)

2. Kabinetní list Schwarzenbergovi, v němž byla vláda zbavena odpovědnosti vůči jakékoliv jiné politické autoritě a nadále byla odpovědna císaři. (Allerhöchstes Cabinetschreiben Seiner Majestät des Kaisers an den Reichsratspräsidenten, womit die Bedeutung und der Umfang der Verantwortlichkeit des Ministeriums, sowie die hieraus für die Verpflichtungen und die künftige Stellung derselben fließenden Bestimmungen festgelegt werden)

3. Kabinetní list Schwarzenbergovi, ve kterém byla vláda vyzvána, aby zvážila možnost realizace ústavy ze 4. března 1849. (Allerhöchstes Cabinetschreiben Seiner Majestät des Kaisers an den Reichsratspräsidenten, womit demselben aufgetragen wird, gemeinschaftlich mit dem Reichsratspräsidenten ein Gutachten über die Art der Beratungen zu erstatten, welche zur Erwägung des Bestandes und der Möglichkeit der Vollziehung der Verfassung vom 4. März 1849 einzuleiten sind)

To byl, jak se velmi brzy ukázalo, předposlední krok k likvidaci konstitucionalismu, který se nestačil ještě rozvinout ani do svých základních rysů.

Poslední krok byl učiněn po státním převratu ve Francii 2. prosince 1851. František Josef I. svolal na sklonku roku Říšskou radu a vládu ke společnému sezení a dal přečíst tři patenty, jež byly 31. prosince 1851 publikovány jako tzv. silvestrovské patenty (Silvesterpatente).

Hned první patent oznamoval, že podle výsledků porad konaných o ústavě „není dotčena listina ústavní a i v základech svých poměrům císařství Rakouského přiměřena, aniž se dají ustanovení její ve spojení provésti“. Panovník proto v patentech prohlašoval, že „jmenovaná listina ústavy ze dne 4. března 1849 zbavena jest moci a zákonné platnosti své a že – pokud jde o postavení jednotlivých zemí, z nichž se monarchie skládá – vidí se nucena patentu dotčenému ze 4. března 1849 i právům základním pro jmenované země korunní v něm vyhlášených odejmouti tímto moc a zákonní platnost“.

Vzhledem k tomu, že konstituční principy vybojované v letech 1848–1849 byly zcela opuštěny, vznikla otázka jak dál. Proto byla vydána další norma z 31. prosince 1851, „nejvyšší kabinetní přípis“ císařův adresovaný „prezidentovi ministerstva“ Schwarzenbergovi, který obsahoval v příloze „Pravidla základní v příčině zřízení zákonodárství organického v korunních zemích císařství Rakouského“ (Allerhöchstes Cabinetschreiben Seiner Majestät des Kaisers an den Ministerpräsidenten, wodurch die für die organische Gesetzgebung des Reiches festgestellten Grundsätze mit dem Auftrage mitgeteilt werden, dass ohne alle Verzögerung von den Ministerien zu den Arbeiten der Ausführung geschritten und die Resultate sofort Seiner Majestät vorgelegt werden sollen), v literatuře běžně nazývané „Zásady pro organická zařízení“. Tyto zásady se dvěma patenty, které odvolávaly březnovou ústavu z roku 1849 a ze základních práv potvrzovaly jen občanskou rovnost před zákonem, zrušení poddanství a slibovaly ochranu státem uznaných konfesí, tvořily základ bachovského neoabsolutismu (1851–1859).

Jak uvádí Otto Urban v České společnosti 1848–1918 (Praha, 1982, s. 100), samotné Zásady byly zcela svérázným dokumentem, který můžeme přes neobvyklost a jistou nelogičnost spojení pojmů ústavnosti a absolutismu označit za ústavu absolutismu. A to především proto, že v nich je uceleně formulován specifický sociálně politický obsah a záměr absolutismu padesátých let 19. století.

Zásady byly tvořeny 36 paragrafy. Především veškeré zákonodárství v monarchii se mělo uskutečňovat jednotně s vyloučením veřejnosti. V dalších částech byla nastíněna správní organizace, jejíž základ měly tvořit zeměpanské okresní úřady, které by soustřeďovaly veškerou administrativu včetně soudní. Vyššími správními jednotkami měly být krajské úřady, jež měly být podřízeny zemským místodržitelstvím.

Samospráva měla být vytvořena jen na úrovni obcí s tím, že se mělo rozlišovat mezi obcemi venkovskými a městskými. Obecní zastupitelstva podléhala schválení vlády, která mohla podle okolností jmenovat buď celou městskou radu, nebo alespoň určité městské úředníky. Zvolení radní byli pokládáni za státní úředníky a museli složit přísahu panovníkovi. Obce měly být podřízeny příslušnému okresnímu úřadu. Jednání obecních orgánů muselo být neveřejné.

Zásady rovněž předpokládaly vypracování příslušných obecních řádů pro volby obecní samosprávy, v nichž měl být zajištěn vliv při zastupování zájmů velkostatku a podnikatelů.

Vedle krajských a zemských úřadů měly být vytvořeny výbory s přesně vymezeným okruhem působnosti.

Soudci a soudní úředníci měli být zvláštní kategorií státních úředníků. Soudnictví mělo být trojinstanční. V první instanci měly soudit okresní soudy, které byly spojeny se správou daného okresu. Ve druhé instanci měly soudit vrchní zemské soudy a ve třetí to byl Nejvyšší soudní dvůr. Porotní soudy byly zcela odstraněny.

Nový absolutismus byl mnohem důslednější než metternichovský. Opíral se o početnou armádu, vedle uniformované a tajné policie ve městech bylo pro venkov nově zřízeno četnictvo.

V době bachovského absolutismu, jak podle tehdejšího ministra vnitra Alexandra Bacha označujeme neoabsolutistické období padesátých let 19. století, vláda zavedla tuhý centralizovaný režim pronásledující každé demokratické a národní hnutí. Poprvé od centralizačních snah Josefa II. se zase pokoušela vtělit do zcela uniformního rámce jednotného centralizovaného státu i Uherské království, v němž místo tradičních župních orgánů vznikly nové formy místní správy a staré uherské právo nahradily rakouské předpisy.

Nový režim ovšem nebyl prostým pokračováním předrevoluční metternichovské linie. Vláda sice tvrdě zasahovala proti projevům politického liberalismu, ale bránila se i snahám o úplný návrat k předrevolučním pořádkům a v ekonomické sféře se liberálním proudům ochotně podvolovala. Usilovala také zefektivnit fungování celé státní správy. Souviselo to mimo jiné s její snahou odstranit ekonomické zaostávání a získat větší vliv na vývoj v ostatních německých státech, kde habsburské monarchii stále nebezpečněji konkurovalo Prusko. Vytvářela proto příznivější podmínky pro rozvoj průmyslové výroby a jiných moderních forem podnikání. V západní části monarchie položila základy dvojkolejné státní správy a zdokonalila soudnictví.

V neoabsolutistické éře byli ministři podřízeni výlučně panovníkovi a poklesl i význam vlády jako sborového orgánu. Ze změn ve složení ministerské rady připomeňme jen dočasné zrušení ministerstva války v roce 1853 (do roku 1860) a zřízení policejního ministerstva v roce 1859 (fungovalo do roku 1867).

Významným rysem tohoto období je i prosazení vlivu katolické církve, čehož výrazem byl konkordát uzavřený 18. srpna 1855 a vyhlášený bulou papeže Pia IX. Deus humanae salutis auctor z 3. září. V poměru státu a církve byl jím zaveden tzv. princip koordinační, když právní život byl rozdělen pod pravomoc světskou a duchovní.

Z našeho pohledu je obzvláště významné, že v tomto období vznikly důležité právní předpisy, které završily přestavbu právního řádu započatou v osvícenském období a ovlivňovaly další právní život zejména západní části monarchie a také Československé republiky (série trestních zákonů, horní zákon, živnostenský řád, spolkový patent, směnečný patent ad.).

7. Říjnový diplom 1860

Pád neoabsolutistického režimu přivodily neúspěchy zahraniční politiky, finanční krize a růst vnitropolitického napětí ve druhé polovině padesátých let. Na konci padesátých let se totiž monarchie začala dostávat jak ve vnitřní, tak zejména v zahraniční politice do stále komplikovanější situace. V červnu 1859 Rakousko podlehlo francouzským a italským vojskům v bitvě u Magenty a Solferina. Císař pak musel postoupit Milánsko sardinskému králi. Ve vnitrostátní politice se centralistický a absolutistický režim stával čím dál tím více neudržitelný. První kroky proto musely být učiněny co nejdříve. Dne 15. července 1859 byl vydán císařský manifest, který ohlašoval první ústupky z pozic absolutismu a 23. srpna byl odvolán ministr Alexandr Bach z funkce. Dne 5. března 1860 ohlásil patent č. 56 ř. z., že se panovník rozhodl rozmnožit Říšskou radu mimořádnými členy a bude ji periodicky svolávat, aby se v ní radil o důležitých finančních, legislativních ad. otázkách a o řešení otázek zemských zřízení. Statut rady byl v červenci rozšířen o ústavní rozhodovací právo. Říšská rada byla tedy poradním orgánem z roku 1851 složeným z dvanácti doživotních radů, jenž měl být rozšířen o blíže neurčený počet mimořádných doživotních radů z řad arcivévodů, určitých církevních hodnostářů a zasloužilých osobností jmenovaných císařem a o 38 dočasných (na dobu 6 let) členů ze všech částí monarchie. Jejich výběr měly provést zemské sněmy, přičemž na Čechy měli připadnout 3 zástupci, na Moravu 2 a na Slezsko 1. Protože však zemské sněmy neexistovaly, tyto členy jmenoval rovněž sám panovník. Vzhledem k sociálnímu složení byla Říšská rada ve skutečnosti stavovským shromážděním. Mluvilo se o rozmnožené Říšské radě (verstärkter Reichsrat). Samotné jednání probíhalo mezi 31. květnem a 28. zářím 1860.

Ustavením rozmnožené Říšské rady v roce 1859 František Josef I. zase částečně omezil rozsah svých pravomocí v zákonodárné sféře ve prospěch nejdříve jmenovaného a pak voleného sboru, resp. sborů. Tuto změnu potvrdila únorová ústava.

Výsledkem jednání v Říšské radě byl mimo jiné manifest „K mým národům“ z 20. října 1860, v němž se všeobecně připomínalo, proč předchozí absolutistická éra byla nezbytná, a současně se oznámilo vydání zákona o základních rysech nového uspořádání habsburského státu. Tímto zákonem byl tzv. Říjnový diplom (Oktoberdiplom), jehož autorem byl vůdce maďarských konzervativních velkostatkářů A. Szécsen.

Říjnový diplom ovšem nebyl ústavním zákonem ve vlastním slova smyslu. Měl spíše povahu přípravného dokumentu, v němž byl vyložen program obnovení ústavního života v Rakousku. Dokument řešil, resp. sliboval řešení tří základních otázek:

1. Právo vydávat, měnit a rušit zákony bude panovník vykonávat nadále jen za součinnosti se zákonně shromážděnými zemskými sněmy, případně Říšskou radou, která bude obesílána v počtu zatím neurčeném zástupci zemských sněmů.

2. Předměty zákonodárství, které jsou společné všem královstvím a zemím, jmenovitě záležitosti peněžnictví a obchodu, dopravy a komunikace, stejně jako i vojenské povinnosti budou vyřizovány za součinnosti s Říšskou radou. Rovněž v součinnosti s Říšskou radou bude projednáván i státní rozpočet. Zavádění nových daní a dávek mělo být ve smyslu zákona ze 17. července 1860 i nadále prováděno se souhlasem Říšské rady.

3. Všechny ostatní předměty zákonodárství měly být vyřizovány zákonně předepsaným způsobem zemskými sněmy, a to v zemích uherské koruny ve smyslu dřívější ústavy a v ostatních zemích v souladu s odpovídajícími zemskými zřízeními. Dále bylo stanoveno, že „poněvadž v našich zemích, kteréž nenáležejí ke koruně uherské od dávných let i takové věci, zákonodárství se týkající, o nichž jednati nepřísluší výhradně radě říšské, společně že vyjednávaly a rozhodovaly, tedy sobě zůstavujeme, že dáme také věci takové dle zřízení vyjednávati pomoci rady říšské, do níž že radové říšští z těchto zemí přivezmou. Věci, o nichž jednati nepřísluší výhradně radě říšské, budou se moci společně vyjednávati také tehda, když by si toho ten, který sněm zemský žádal a návrh v příčině toho učinil“.

Součástí Říjnového diplomu byl tucet vlastnoručně císařem napsaných listů různým státním činitelům, v nichž se částečně uskutečňovala některá opatření. Dále ministerskému předsedovi bylo oznámeno, že počet členů Říšské rady má být rozšířen na 100. Zároveň měl být vypracován statut Říšské rady s přihlédnutím ke změněným podmínkám. Došlo ke zrušení některých ministerstev jako centrálních úřadů a obnovila se funkce uherského dvorského kancléře, který se stal členem ministerské rady.

Následující den po vydání Říjnového diplomu císař před odjezdem na schůzku s carem Alexandrem II. a pruským následníkem trůnu Vilémem do Varšavy optimisticky prohlásil, že „sice dostaneme trochu parlamentního života, ale moc zůstane v mých rukách a všechno je dobře uzpůsobeno rakouským poměrům“. Interpretace Říjnového diplomu byla ovšem rozličná, protože připouštěl jak centralistický, tak federalistický výklad, a proto byl v různých zemích monarchie rozdílně přijímán. V českých zemích byl vítán, kdežto v Uhrách vyvolal odpor.

V prosinci 1860 byl ministerským předsedou jmenován baron Schmerling, který okamžitě předložil svůj program založený na myšlence obnovení konstitucionalismu. Sliboval vydání zemských zřízení, zaručoval vypsání přímých voleb na základě širokého aktivního i pasivního volebního práva atd. Návrat k ústavnosti tedy mohl začít. Tentokrát definitivně.

8. Schmerlingova ústava 1861

Anton Schmerling, který ve svých rukou soustředil rozhodující moc, do určité míry splnil, co při nástupu do své funkce slíbil. Dne 26. února 1861 byla vydána dlouho očekávaná ústava zvaná únorová nebo Schmerlingova (Verfassung der österreichischen Monarchie nebst zwei Beilagen). Jednalo se opět o ústavu oktrojovanou, tedy vnucenou shora bez účasti širšího ústavodárného shromáždění. Skládala se ze dvou částí:

• zákona o říšském zastupitelstvu (zákon o vytvoření parlamentu a jeho kompetencích) (Grundgesetz über die Reichsvertretung);

• zemského zřízení a volebního řádu do zemských sněmů (Landesordnung und Landtagswahlordnung); upravoval postavení celkem 15 zemských sněmů.

Charakteristické je, že ani tato ústava neopustila jisté centralistické tendence. Centralistický ráz ústavy se odrážel v širokém pojetí kompetence Říšské rady (parlamentu, říšského zastupitelstva), jíž připadala spolu s císařem zákonodárná moc v okruhu všech záležitostí, které nebyly výslovně přikázány pravomoci zemských sněmů. Říšská rada byla dvoukomorová. Skládala ze dvou částí: z panské (horní) sněmovny (Herrenhaus) a z Poslanecké (dolní) sněmovny (Haus der Abgeordneten).

V Poslanecké (dolní) sněmovně zasedalo 343 poslanců. Byla sestavena ze zástupců volených v nepřímých volbách na dobu šesti let. Nejprve byli zvoleni členové zemských sněmů, kteří následně zvolili své předsednictvo a ze svého středu potom zvolili členy Poslanecké sněmovny do vídeňského parlamentu, a to dle značně překombinovaného klíče zohledňujícího rozlohu příslušného zemského celku, počet obyvatel, daňovou výtěžnost, příslušnost ke kuriím či počty virilistů. Volební systém tedy nebyl ničím jiným než pokusem o obnovení stavovských institucí. Poslanci byli voleni podle tzv. zájmového systému, který představovala existence kurií velkostatku, obchodních komor, měst a venkovských obcí. Kuriový systém zabezpečoval, že na Říšské radě budou zastoupeny ty zájmy, které potřebovala vláda, a nikoliv, aby byly skutečným odrazem složení zemských sněmů. Tuto skutečnost podporovalo i ustanovení zakazující poslancům přijímat příkazy zemských sněmů, otevřeně odůvodněné potřebou odpoutat je od lokálních zájmů. Nezávislost říšských poslanců byla podtržena i ustanovením o právu císaře vypsat přímé volby v kurii měst a korporací v případě, že by mimořádné okolnosti zabránily jejich zvolení zemskými sněmy.

Panská sněmovna byla mj. jmenována tím, že část členů jmenoval císař na základě svojí úvahy, např. za zásluhy. Dále zde byli zastoupeni představitelé šlechtických rodů oddaných koruně a členové vládnoucí dynastie. Členství v panské sněmovně bylo též spojeno se zastáváním funkcí v církevním aparátu (arcibiskup), jednalo se o tzv. virilní hlas. Pro zmírnění výhrad společnosti k takovému obsazení bylo přiděleno několik křesel i významným osobnostem (k nim patřil např. František Palacký do 30. září 1861). Počet členů byl nestálý.

Zákonodárství bylo svěřeno Říšské radě (parlamentu), císaři a zemským sněmům v omezené míře. K přijetí zákona byl nutný souhlas obou komor a císaře.

V návaznosti na dualistické tendence, uvedené již v Říjnovém diplomu, se Říšská rada dělila na užší (sestávající ze zástupců rakouských zemí) a širší (v níž měli zasedat i zástupci z Uher, měli vyčleněno 120 křesel). Ve své širší podobě se rada nikdy nesešla.

Od počátku fungování Říšské rady poslanci ze Zalitavska a Itálie zasedání Říšské rady ignorovali. Češi v čele s F. L. Riegrem je následovali z jara 1863 jako protest proti neakceptování českých nároků a poslanci za Moravu v listopadu 1864. Toto období české pasivní rezistence, tj. neúčasti na zasedáních Říšské rady, trvalo až do roku 1879.

Výkonnou moc měla vláda v čele s císařem. Panovník měl v rukou krajní možnost, jak zastavit činnost parlamentu a vládnout bez něj.

Po obnovení parlamentarismu opět vzrostl význam vlády jako sboru. Významnou změnu představovalo sloučení ministerstev vnitra, justice a vyučování a kultu v silné státní ministerstvo v roce 1860. Jeho představitel vystupoval jménem vlády před Říšskou radou a zemskými sněmy a fakticky se tak dostal do pozice ministerského předsedy.

Neuherské země byly rozděleny na provincie, pro každou byl předpokládán zemský sněm (celkem 15). Postavení zemských sněmů – českého a moravského – bylo zakotveno v druhé části ústavy. Do jednokomorových zemských sněmů, které mohly předkládat pouze návrhy, se volilo podle majetkových kurií (kurie velkostatkářská, měst a obchodních [živnostenských] komor, ostatních venkovských obcí). Nepřímá volba fungovala až do roku 1873. Kombinuje se zde stavovský a poplatnický princip.

Zemský sněm měl dvojí poslání. Za prvé vystupoval jako orgán omezené zákonodárné moci v zemi. Ústava určovala zákonodárné kompetence mezi zemskými sněmy a Říšským sněmem. Priorita byla ponechána Říšskému sněmu. Taxativně byly vymezeny pravomoci zemských sněmů, např. v oblasti zemských rozpočtů, zemědělství, obecní samosprávy, dobročinnosti, veřejných prací… Zemské sněmy mohly na základě výslovného zmocnění vydávat prováděcí zákony.

Za druhé byly zemské sněmy orgány zemské samosprávy. Měly poměrně rozsáhlé pravomoci ve správě státu, resp. příslušné země. Existovaly též zemské výbory, stálé a k výkonu rozhodnutí zemského sněmu povolané výbory (správní orgán složený z úředníků).

Předsedou českého zemského sněmu byl zemský maršálek, předsedou moravského zemského sněmu zemský hejtman. Oba byli jmenováni císařem.

Sněmům bylo zakázáno spolupracovat mezi sebou, a to včetně korespondence.

Jednotlivé země monarchie se vrátily k názvům království a markrabství.

Ústava zpočátku neobsahovala žádná občanská práva a svobody. Parlamentu se ovšem během svého působení podařilo zakotvit alespoň některá občanská práva. Dne 27. října 1862 byly vydány zákony č. 87/1862 ř. z. a č. 88/1862 ř. z. na ochranu svobody osobní a svobody domovní, stanovující, že zatčení osoby a provádění domovní prohlídky mohlo být uskutečněno jen na základě soudního příkazu. Dále byl vydán zákon tiskový a až 15. listopadu 1867 zákony č. 134/1867 ř. z., o právu spolčovacím, a č. 135/1867 ř. z., o právu shromažďovacím.

Přes značný pokrok, kterým tato ústava s demokratickými rysy oproti období předchozího desetiletí byla, svými centralistickými tendencemi vyvolala především v neněmeckých oblastech nevoli. Zvláště události v Uhrách roku 1865, kdy se začaly projevovat tendence k dualismu a faktická nefunkčnost vlády s Říšskou radou, vedly na žádost předsedy vlády Richarda Belcrediho, který vystřídal ve funkci právě Schmerlinga, k vydání císařského manifestu ze dne 20. září 1865, jímž se platnost ústavy pozastavila (sistace ústavy).

Představitelé českých liberálů od počátku neskrývali, že únorová ústava neodpovídá ani v jednom ohledu jejich představám, ale současně ji brali jako východisko pro další možné změny. Volební provolání narychlo ustanoveného volebního výboru v čele s Palackým, Riegrem a Braunerem z 8. března 1861 vyjadřovalo naděje obrazně takto: „slovem císaře byla ústava počata, sněmovny zemské a Říšská rada mají být matkou, která ji v život uvede a odchová“. I čeští liberálové tedy uznávali, že proti zjevnému absolutismu schmerlingovský konstitucionalismus představoval přece jen velice umírněný pokrok.

Samotné volby do českého zemského sněmu v dubnu 1861 však přinesly zklamání. Němci získali převahu nejen v kurii průmyslových měst, ale i v kurii velkostatkářské. Volby do Říšské rady dopadly podle očekávání, protože z 54 poslanců bylo zvoleno pouze 21 Čechů, k nimž se připojil navíc budějovický biskup vyslaný velkostatkářskou kurií. Z 39 doživotně jmenovaných členů byl do panské sněmovny z Čechů jmenován jen František Palacký. Požadavek na revizi volebního práva se tak stal důležitou součástí programu českých poslanců, byl však lehce německou majoritou smeten ze stolu. Důsledkem toho bylo nastoupení cesty pasivní rezistence českých poslanců, jejíž výsledky ale byly více než žalostné.

Po pádu bachovského absolutismu zároveň ožil starý spor mezi tendencemi centralistickými a federalistickými. V Říšské radě se hned od počátku vytvořily dvě skupiny poslanců. Jedna byla pro autonomii a federalismus. K ní inklinovali především zástupci slovanských národů. Patřili sem zejména tzv. národní Čechové v čele s F. Palackým, F. Riegrem, W. W. Tomkem a bratři Grégrové. Druhá skupina byla pro zachování centralistického státu. Centralisté se naopak rekrutovali z liberálů z různých místních občanských stran, patřili sem mj. zástupci určité části šlechty, ale i představitelé měšťanského němectví, rakouských průmyslových a finančních kruhů atd. Rakousko-uherské vyrovnání v roce 1867 tento spor na čas zcela paralyzovalo.

9. Rakousko-uherské vyrovnání 1867

V polovině šedesátých let se postavení monarchie začalo výrazně zhoršovat. Obratným manévrováním si Bismarck zajistil neutralitu Francie a na jaře 1866 uzavřel dokonce spojenectví s Itálií. Diplomatickým nátlakem pak dosáhl, že František Josef I. vyhlásil Prusku válku, která jak známo skončila 3. července 1866 katastrofální porážkou Rakouska u Hradce Králové. Rakousko bylo nuceno opustit Německý spolek a tak přenechalo hegemonní postavení Prusku. Dostalo se tím do nebezpečné krize, na jejímž konci hrozilo úplné zhroucení monarchie. Uklidnění mohlo přinést jen zajištění relativní stability vnitropolitických poměrů.

Klíčovou se stala uherská otázka, která byla předmětem sporu hned po vydání Schmerlingovy ústavy v roce 1861. Uherský sněm tehdy v druhé petici označil Pragmatickou sankci a zákony z roku 1848 za základy uherského právního řádu, korunovaci Františka Josefa podmínil znovusjednocením vedlejších uherských zemí s Uhrami a zcela odmítl vyslání delegátů do Říšské rady. Tehdy vídeňská vláda od dalšího vyjednávání upustila. „Rakousko může počkat,“ prohlásil Schmerling v naději, že se Uhry únorové ústavě nakonec podvolí. Poté, co byl uherský sněm 21. srpna 1861 rozpuštěn, byl opět nastolen autokratický centralismus. Vídeň se přesto pokusila naklonit si veřejné mínění v Uhrách amnestováním politických vězňů a emigrantů stejně jako poskytnutím dvaceti milionů zlatých ke zmírnění hladomoru v roce 1863. Ztroskotání vize konstitučního centralismu přivodilo Schmerlingův pád v roce 1865, načež se ministerským předsedou stal již zmíněný hrabě Richard Belcredi.

Po návštěvě Františka Josefa v Pešti byli do čela vlády v Uhrách postaveni stoupenci uherské starokonzervativní strany, hrabě Mailath a baron Sennyey. Dne 14. prosince 1865 se znovu sešel uherský sněm, přičemž Vídeň slibovala obnovení integrity uherské koruny, uznávala právní kontinuitu a formální platnost zákonů z roku 1848, žádala ovšem jejich revizi. Jednání o podobě a určení společných záležitostí nebyla dovedena ke zdárnému konci před vypuknutím prusko-rakouské války, v níž Rakouské císařství utrpělo 3. července 1866 pokořující porážku v bitvě u Hradce Králové. A tak souběžně s mikulovskými jednáními o vojenském příměří začala jednání o vnitropolitickém smíru. Císař František Josef I. povolal k jednání významného uherského politika hraběte G. Andrássyho, jenž jednoznačně předložil požadavek hledání nové tváře habsburské monarchie v podobě dualizované říše, ve které dva integrované celky (Předlitavsko a Zalitavsko) v čele s německým a maďarským elementem vytvoří dva pevné pilíře, na nichž bude možné znovu budovat postavení monarchie. Jakýkoliv centralismus nebo federalismus byly zcela zamítnuty.

Zcela jiné představy však měli čeští politikové. Také oni v osobě Palackého a Riegra přijeli do Vídně, ale jejich naděje na úspěch v tuto dobu nebyly žádné. Jejich program spočívající mimo jiné na myšlence, že Rakousko se musí rozloučit „se starými tradicemi německé politiky… nalézti samo sebe a v samotném, žádnými ohledy nestísněném rozvoji sledovati své cíle a úkoly vlastní – hledati svou sílu a záruku slavné budoucnosti jen v uspokojení všech národů, jejich volný rozvoj, blahobyt a pokrok nejlépe lze pojistiti spravedlivou rovnoprávností při zřízení federativním“, byl pro vídeňské kruhy zcela nepřijatelný. A tak se o něm odmítlo dokonce i jednat.

Maďarská politika však slavila úspěch. Na základě jednání mezi vídeňskou vládou a představiteli uherského sněmu došlo na počátku roku 1867 mezi Předlitavskem a Uhrami k politické dohodě o společných věcech a o způsobu, jak budou obstarávány. A tak 17. února 1867 jmenoval František Josef hraběte Gyulu Andrássyho uherským ministerským předsedou. Dne 18. února prohlásil hrabě Andrássy v uherském sněmu ústavu z roku 1848, v níž si Vídeň vymínila jen drobné modifikace, za obnovenou a o dva dny později sestavil svoji vládu. Sedmihradsko a Banát se znovu sjednotily s Uhrami a 27. února byl formálně obnoven uherský parlament. Hrabě Andrássy a jeho kabinet vykonali 15. března v Budě přísahu věrnosti Františku Josefovi a krátce nato uherský parlament schválil články rakousko-uherského vyrovnání (německy Ausgleich; maďarsky Kiegyezés, „kompromis“), obsažené v zákoně XII, nabývajícím platnosti 12. června 1867. Články vyrovnání tvořily jako tzv. „delegační zákon“ součást prosincové ústavy z 21. prosince 1867.

Rakousko-uherské vyrovnání bylo základem nového rakousko-uherského soustátí, které v téměř nezměněné podobě vydrželo více než půl století. Vyrovnáním se habsburská monarchie rozpadla na dvě části. Uherská koruna byla uznána za samostatný stát, který měl vlastní sněm a vlastní ministerstvo (vládu). S Předlitavskem byly Uhry spojeny na základě Pragmatické sankce jen osobou panovníka, zahraničními věcmi, vojenstvím a konečně financemi, pokud se těchto společných věcí týkaly.

Habsburská říše, pro kterou se začalo používat označení Mocnářství Rakousko-Uherské (Österreichisch-Ungarische Monarchie), se po vyrovnání změnila na personální unii obohacenou o prvky reálné unie. Znamenalo to tolik, že vzniklo spojení dvou monarchistických států se společnou hlavou, které část svých kompetencí přenesly na společné orgány. Těmi byla vedle císaře ministerská rada pro společné záležitosti, již tvořila ministerstva vojenství, zahraničních věcí a financí (ke správě společných financí) a tzv. delegace, zamýšlené jako společné, nepřímo volené zastupitelstvo. Pro financování společných záležitostí byl vytvořen nejvyšší účetní dvůr. Zpočátku existoval i úřad říšského kancléře a představoval společného ministerského předsedu (Vorsitzender des Ministerrats für gemeinsame Angelegenheiten). Brzy však zanikl a jeho funkci převzal ministr zahraničních věcí, což bylo v monarchii tradiční. Podíl obou částí monarchie na hrazení společných záležitostí a na umořování státního dluhu stanovily mezi nimi sjednané smlouvy.

Ministerská rada pro společné záležitosti byla po panovníkovi nejvyšším vládním orgánem dualistické monarchie. Od roku 1869 se jí účastnili a měli oprávnění na ní hlasovat c. a k. ministr zahraničí jako předsedající, ministr války, ministr financí, ministerský předseda Rakouska a ministerský předseda Uherska. V případě nutnosti ji doplňovali i ministři z obou polovin říše a vysocí státní úředníci. Většinou byl na jejím zasedání přítomen také náčelník generálního štábu rakousko-uherské armády. Panovník se účastnil rady dle svého uvážení.

Obě části monarchie mezi sebou uzavřely celní a obchodní spolek (unii). Všechny společné instituce, které podléhaly některé z uvedených institucí, byly označovány jako císařské a královské – c. a k. (k. u. k.).

Společným orgánem obou částí monarchie byly tzv. delegace (Delegationen), jež představovaly ad hoc vytvářenou instituci, do níž vysílaly své zástupce zákonodárné orgány obou částí monarchie. Tyto dva výbory, jednající odděleně (ve Vídni a v Pešti), sestávaly z šedesáti poslanců rakouské Říšské rady a uherského parlamentu. Společná usnesení byla schválena jen tehdy, pokud jejich návrh přijala většina členů každé z delegací. Přehlasování většiny jedné delegace menšinou, která hlasovala stejně jako většina druhé delegace, se mohlo uskutečnit v nouzové situaci při společném plenárním zasedání. Nicméně z politických důvodů byla tato eventualita fakticky vyloučená. Na výdajích společných záležitostí, tzn. na hrazení státních dluhů, zahraniční politice, armádě a válečném námořnictvu, se obě poloviny říše podílely podle pevně stanoveného rozdělení nákladů. Od roku 1867 hradilo Uhersko 30 % všech společných výdajů. Tato kvóta se postupně zvyšovala, když od roku 1888 činila 31,4 % a od roku 1907 stoupla na 36,4 %. Povaha tzv. delegací byla poněkud nejasná. Nebylo zřejmé, zda tvořily společné zastupitelstvo pro celou monarchii nebo zda byly jen specifickými orgány rakouského a uherského parlamentu. V ústavním životě monarchie nesehrály významnější úlohu.

Pro západní část monarchie, která neměla oficiální jednotný název a v úředních textech se opisem označovala jako „království a země v Říšské radě zastoupené“ (die im Reichsrate vertretenen Königreiche und Länder) či se pro ni vžilo pojmenování Cislajtánie neboli Předlitavsko (Cisleithanien) vzhledem k tomu, že obě části monarchie dělila řeka Litava, schválila Říšská rada v roce 1867 sérii zákonů (č. 141–147 ř z.) tvořících základ tzv. prosincové ústavy. Předlitavsko se stalo demokratickou monarchií s parlamentním režimem a zajištěnými základními občanskými a politickými právy. Rozšiřováním volebního práva se v něm do politického života vtahovaly širší vrstvy obyvatelstva. To se odrazilo ve větší strukturalizaci politického života, doprovázené vznikem nových politických stran.

Česká politika se pokusila zvrátit nepříznivé dopady rakousko-uherského vyrovnání na její úsilí o státoprávní spojení českých zemí a o federalizaci říše, ale bez úspěchu. Svůj program v nových podmínkách – vytvoření personální unie českých zemí s Rakouskem a prohloubení demokratických přeměn – vyjádřila v České deklaraci z roku 1868.

V Uhrách („v zemích Koruny uherské“), běžně nazývaných též Translajtánie neboli Zalitavsko (Transleithanien), zakotvoval rakousko-uherské vyrovnání zák. č. XII/1867. Jen připomeneme, že se vnitřní uherské záležitosti spravovaly podle bratislavské březnové ústavy z roku 1848, modifikované předpisy o vyrovnání. Po rakousko-uherském vyrovnání maďarské orgány přes jisté počáteční náznaky vstřícnosti k nemaďarským národům Uher opět zesílily národnostní útlak.

Západní část monarchie v roce 1867 tvořily Království české, dalmatské a haličské a vladiměřské s Velkovévodstvím krakovským, dále Arcivévodství dolnorakouské a hornorakouské, Vévodství krajinské, korutanské, horno- a dolnoslezské, salcburské a štýrské, Markrabství moravské a istrijské, Knížecí hrabství tyrolské, gorické a gradišťské, město Terst s okolím a země Vorarlberg. K zemím Uherské koruny se řadily Království uherské s Vojvodinou srbskou a Banátem, dále Království chorvátsko-slavonské, Velkovévodství sedmihradské a Rjeka. Po anexi v roce 1908 se součástí rakousko-uherského soustátí, se zvláštním postavením, stala Bosna a Hercegovina, už od roku 1878 na základě berlínské smlouvy okupovaná a spravovaná Rakousko-Uherskem.

10. Prosincová ústava 1867

V důsledku rakousko-uherského vyrovnání se na sklonku roku 1867 ústavní proces v Předlitavsku završil vydáním souboru ústavních zákonů, které se považovaly za základní zákony státu nazývané prosincovou ústavou.

Základy ústavního systému tvořily jednak ústavní zákony:

1. Zákon č. 101/1867 ř. z. ze dne 25. července 1867, o odpovědnosti ministrů (Gesetz über die Verantwortlichkeit der Minister für die im Reichsrathe vertretenen Königreiche und Länder), který znamenal v podstatě omezení suverénní pravomoci panovníka, jenž nadále nemohl uskutečnit žádný vládní akt bez spoluúčasti příslušného ministra. Současně přestal být ministr úředníkem panovníka, ale byl odpovědný parlamentu.

2. Zákon č. 134/1867 ř. z. ze dne 15. listopadu 1867, o spolkovém právu (Gesetz über das Vereinsrecht), jenž byl podstatnou revizí spolkového zákona z roku 1852.

3. Zákon č. 135/1867 ř. z. ze dne 15. listopadu 1867, o spolčovacím právu (Gesetz über das Versammlungsrecht), který povoloval veřejná shromáždění občanů v uzavřených místnostech i pod širým nebem, veřejné průvody a vymezoval podmínky jejich zákonného konání.

Jádro prosincové ústavy však tvořil komplex šesti ústavních zákonů, které kodifikovaly postavení ústředních orgánů Předlitavska a jejich vzájemné vztahy:

1. Především to byl zákon č. 141/1867 ř. z. ze dne 21. prosince 1867, o říšském zastupitelstvu (Gesetz, wodurch das Grundgesetz über die Reichsvertretung vom 26. Februar 1861 abgeändert wird), jenž přenesl generální zákonodárnou kompetenci na zemské sněmy, pravomoc Říšské rady byla napříště vymezena jen taxativně. Základem její kompetence se však stala sloučená pravomoc dosavadní Říšské rady širší i užší.

2. Zákon č. 142/1867 ř. z. ze dne 21. prosince 1867, o všeobecných občanských právech (Staatsgrundgesetz über die allgemeinen Rechte der Staatsbürger für die im Reichsrathe vertretenen Königreiche und Länder), obsahující katalog základních práv občana v Rakousku.

3. Zákon č. 143/1867 ř. z. ze dne 21. prosince 1867, o zřízení Říšského soudu (Staatsgrundgesetz über die Einsetzung eines Reichsgerichtes). Tento nově zřízený soud ve Vídni v čele s předsedou, jeho náměstkem, dvanácti členy a čtyřmi náhradníky měl rozhodovat o kompetenčních konfliktech a sporech ve veřejnoprávních záležitostech mezi jednotlivými institucemi a o stížnostech jednotlivých občanů na případné zkracování ústavně zaručených politických práv.

4. Zákon č. 144/1867 ř. z. ze dne 21. prosince 1867, o soudcovské moci (Staatsgrundgesetz über die richterliche Gewalt), jímž se zaručovala nezávislost soudců, veřejnost procesního řízení, pro určité delikty se zaváděly porotní soudy a v zásadě se oddělovalo soudnictví ve všech institucích od výkonné administrativní moci.

5. Zákon č. 145/1867 ř. z. ze dne 21. prosince 1867, o vykonávání vládní moci (Staatsgrundgesetz über die Ausübung der Regierungs- und der Vollzugsgewalt), který vymezoval postavení císaře jako „posvátného, nedotknutelného a neodpovědného“ a tím garantoval významné dynastické prerogativy, i když panovnická moc nebyla výslovně odvozena pouze „z vůle boží“. Panovník byl formálně vázán přísahou, že bude vždy vládnout jen podle přijatých zákonů.

6. Zákon č. 146/1867 ř. z. ze dne 21. prosince 1867, o společných záležitostech všech zemí habsburské monarchie (Gesetz, betreffend die allen Ländern der österreichischen Monarchie gemeinsamen Angelegenheiten und die Art ihrer Behandlung), tj. vlastní vyrovnávací zákon, který byl obdobou čl. XII uherského zákoníku z roku 1867.

Tato série zákonů byla potom v roce 1868 doplněna ještě tzv. májovými zákony, a to:

• zákonem č. 47/1868 ř. z. ze dne 25. května 1868, o manželském právu (Gesetz, wodurch die Vorschriften des zweiten Hauptstückes des allgemeinen bürgerl. Gesetzbuches über das Eherecht für Katholiken wieder hergestellt, die Gerichtsbarkeit in Ehesachen der Katholiken den weltlichen Gerichtsbehörden überwiesen und Bestimmungen über die bedingte Zulässigkeit der Eheschließung vor weltlichen Behörden erlassen werden);

• zákonem č. 48/1868 ř. z. ze dne 25. května 1868, o vztahu školy a církve (Gesetz, wodurch grundsätzliche Bestimmungen über das Verhältniß der Schule zur Kirche erlassen werden);

• zákonem č. 49/1868 ř. z. ze stejného dne jako oba předchozí, o interkonfesijních vztazích občanů (Gesetz, wodurch die interkonfessionellen Verhältnisse der Staatsbürger in den darin angegebenen Beziehungen), jímž se rušilo konkordátem zaručené prioritní postavení katolické církve vůči ostatním náboženským obcím a konfesím.

Jak říká Otto Urban ve své rozsáhlé knize Česká společnost 1848–1918 (Praha, 1982, s. 224), stabilizace politického systému konstituční monarchie v komplexu zákonů prosincové ústavy z roku 1867 dovršila pronikavé změny veřejného politického života, aniž přitom odstranila všechny prvky absolutistické vlády. A to nejen fakticky, ale dokonce také formálně. Zcela nedotknutelnou osobou zůstal panovník, jehož nadřazené postavení bylo i v nových podmínkách zvýrazněno odvozováním panovnické moci „z boží milosti“. Zvláštní postavení měli také ostatní příslušníci vládnoucí dynastie, na něž se nevztahovaly některé jinak obecně platné normy občanského zákoníku. Zásadně měl „výkon práva panství jen panovník a úřady jím dosazené; v tomto smyslu měly rovněž všechny orgány zákonodárné moci, ať již Říšská rada nebo zemské sněmy, postavení „nesamostatného státního orgánu“, tj. byly bez závazné přímé nařizovací moci. Je jen příznačné, že Říšská rada zůstala nadále „radou“ a ani titulárně nebyla změněna ve sněmovnu. Velice silný a někdy dokonce suverénní zůstal vliv panovníka v široké oblasti výkonné a vládní moci, kde zejména armáda a zahraniční politika byly doménou císaře a jeho důvěrníků. Liberální systém konstituční monarchie se tak celou svou výstavbou a fungováním lišil od republikánských liberálních systémů.

Předlitavsko se na základě těchto zákonů stalo spolkovým státem, složeným ze 17 zemí, a konstituční monarchií, uplatňující systém dělby moci a garantující občanům základní lidská práva a politické svobody.

I po přijetí prosincové ústavy z roku 1867 se postavení panovníka odvozovalo především z Pragmatické sankce z roku 1713. Pozici hlavy státu posílilo rakousko-uherské vyrovnání. Po něm se „císařské a královské Apoštolské Veličenstvo“ stalo jednoznačně nejvýraznějším symbolem jednoty monarchie a všechny společné rezorty (zahraničí, vojenství, společné finance) se dostaly pod jeho přímý vliv. Ústava z roku 1867 hned v prvním článku zákona č. 145/1867 ř. z. stále charakterizovala císaře v duchu středověké tradice přívlastky „posvátný, neporušitelný, neodpovědný“. Jeho odpovědnost na sebe přebírali ministři, kteří spolupodepisovali jeho vládní akty. Požíval speciální trestněprávní ochrany. Jeho nezávislost na jakékoliv jiné světské moci vyjadřovalo již zmíněné označení „z boží milosti“. Patřil mu vlastní čestný dvůr, představovaný především dvorskými úředníky, placenými společně oběma částmi monarchie.

Císař vystupoval v trojjediné roli společné hlavy monarchie, hlavy dvou jejích částí i hlavy jednotlivých zemí. Po nastoupení na trůn přísahal, že bude zachovávat ústavu a vládnout v souladu se zákonem. Reprezentoval stát navenek. Řídil zahraniční politiku, jeho jménem se uzavíraly mezinárodní dohody. Byl nejvyšším vojenským velitelem a rozhodoval v otázkách války a míru. Uděloval šlechtické tituly, řády a vyznamenání. Stál v čele výkonné moci, kterou vykonával prostřednictvím ministrů a jim podřízeného aparátu. Ministry také jmenoval a odvolával. Ve vztahu k zákonodárným orgánům konstituoval panskou sněmovnu a jmenoval její funkcionáře, stejně jako funkcionáře zemských sněmů. Potvrzoval usnesení delegací. Vůči zákonům přijatým Říšskou radou nebo zemskými sněmy měl právo veta. Zákonodárnou moc mohl dokonce suplovat, neboť mu příslušelo právo „v pádu nutné potřeby“ vydávat nařízení s prozatímní platností zákona. Jeho jménem rozhodovaly všechny soudy a příslušelo mu právo udělovat milost a nařizovat abolici trestního řízení.

V období let 1848–1918 se na rakouském trůnu vystřídali jen tři Habsburkové, a to Ferdinand V., jenž koncem roku 1848 abdikoval a byl nahrazen Františkem Josefem II. Tento Habsburk vládl až do roku 1916, kdy umřel a na jeho místo nastoupil Karel I.

Po přijetí prosincové ústavy, resp. zákona o říšském zastupitelstvu č. 141/1867 ř. z., zůstala zastupitelským orgánem i nadále Říšská rada. Skládala se ze dvou komor – panské sněmovny a sněmovny poslanců. První opět tvořily osoby určené rodem nebo hodností a osoby jmenované přímo císařem. Měla působit jako konzervativní protiváha Poslanecké sněmovny. Do Poslanecké sněmovny původně delegovaly své představitele zemské sněmy, teprve od roku 1873 poslance volili občané v přímých volbách. Až do roku 1907 se poslanci členili do zájmových kurií. Ústava přenesla generální kompetenci v zákonodárné oblasti na zemské sněmy a zákonodárnou pravomoc Říšské rady vymezila taxativně. Říšská rada měla ve spolupráci s uherským sněmem vyřizovat společné záležitosti a zřizovat společné instituce. Dále jí náležela úprava vojenských věcí, státního finančního hospodaření, národohospodářských otázek (měny, daní, cel, říšské dopravy, pošty, telegrafů ad.), veřejného zdravotnictví a uspořádání konfesních poměrů, zásadní úprava státní správy a soudnictví, občanské, trestní, směnečné, horní zákonodárství atd. Vykonávala také kontrolní funkci vůči výkonné moci (schvalovala některé vládní akty panovníka, posuzovala státní závěrečné účty a kontrolovala státní dluh). Ministři jí byli odpovědni za akty panovníka a za vlastní správní akty.

Jednací řády zaváděly projednávání osnov zákonů v parlamentních výborech a zdlouhavou proceduru jejich trojího čtení. Požádala-li o to vláda, musela sněmovna o jejích návrzích jednat přednostně. Členové vlády se mohli ujmout slova, kdykoliv o to požádali. Uzavření sněmovního zasedání císařem přerušovalo kontinuitu jednání o jednotlivých návrzích a po znovuotevření se musela celá procedura opakovat. To všechno umožňovalo brzdit a usměrňovat činnost rakouského parlamentu. Obstrukcím ze strany různých skupin poslanců měla zabránit nízká prezenční kvora (tj. nízké počty poslanců nutné k tomu, aby byla sněmovna usnášeníschopná).

Nový volební řád Říšské rady byl vydán v roce 1873 – č. 41/1873 ř. z., jenž však setrval na Schmerlingově principu „zastoupení zájmů“ a základnu rakouského konstitucionalismu nijak nerozšiřoval. Byl založen na systému čtyř volebních kurií — velkostatků, průmyslových měst, obchodních a živnostenských komor a venkovských obcí. Aktivní volební právo bylo limitováno věkem 24 let, státním občanstvím a svéprávností. Volit mohli jen muži, ženy volily, jen pokud byly držitelkami velkostatků, ale to prostřednictvím zástupce. Nerovnost volebního práva vyplývala mimo jiné z toho, že členové obchodních a živnostenských komor mohli volit jednak ve své kurii, jednak případně i v dalších kuriích, pokud k tomu měli příslušný titul.

Pasivní volební právo měli muži od 30 let, kteří byli alespoň tři roky státními občany a směli buď volit do Říšské rady, nebo byli volitelní do zemského sněmu. Počet poslanců byl zvýšen na 353 a volební období bylo stanoveno na šest let. Důležité je však zdůraznit, že od tohoto okamžiku se Říšská rada volila přímo, a tedy nikoliv prostřednictvím zemských sněmů. První volby se také konaly v témže roce (1873) v říjnu, v nichž podle očekávání zvítězila ústavověrná strana, která získala 230 mandátů na rozdíl od opozice se 121 mandáty. Čeští poslanci však pokračovali v politice pasivní rezistence a do parlamentu nevstoupili.

K výrazné změně došlo po nástupu nové vlády hraběte Taaffeho v roce 1879, jenž vytvořil v nové Říšské řadě protiliberální většinu („železnou pravici“) opřenou o české a polské měšťanské poslance a o klerikály z alpských zemí, kteří se podřídili vedení šlechty. Taaffe nejprve přikročil k zpevnění pozic v panské sněmovně tím, že prosadil hromadné jmenování nových pairů a poté provedl novelizaci volebního řádu do Poslanecké sněmovny – zákon č. 142/1882 ř. z. Novelou byl census v kurii měst a venkovských obcí snížen na 5 zlatých přímých daní ročně. Novelizace rozdělila velkostatkářskou kurii na skupinu svěřeneckou a alodní. V Čechách byla kurie svěřeného velkostatku rozdělena dále do 5 volebních sborů na teritoriálním podkladě, čímž měla být posílena konzervativní šlechta. Ve venkovské kurii byly zachovávány nepřímé volby.

Význam nové úpravy volebního práva ukázaly hned nejbližší parlamentní volby v roce 1885, které přivedly do parlamentu mnoho nových lidí, a tak byla kontinuita parlamentu narušena. Začaly se měnit i formy práce parlamentu. Těžiště jeho práce se totiž přesunulo do výborů a komisí. Skupiny poslanců se začaly sdružovat v pevně organizovaných klubech. Čeští a moravští poslanci byli sdruženi od roku 1879 v Českém klubu, který byl součástí Taaffeho koalice. Jeho existence však dlouho nevydržela, když v roce 1891 převládli mladočeši v českém zastoupení na Říšské radě, stali se sami vedoucí stranou a Český klub se rozpadl. Koncem osmdesátých let došlo k další výraznější diferenciaci v řadách českých poslanců, samostatně v některých otázkách začínají vystupovat agrárníci, pokrokáři či realisté. To již se diferencuje celý stranický systém v českých zemích vznikem nových politických stran.

Výkonná moc byla v rukou císaře a vlády. I po přijetí prosincové ústavy z roku 1867 se postavení panovníka odvozovalo především z Pragmatické sankce z roku 1713. Pozici hlavy státu posílilo rakousko-uherské vyrovnání. Po něm se „císařské a královské Apoštolské Veličenstvo“ stalo jednoznačně nejvýraznějším symbolem jednoty monarchie a všechny společné rezorty (zahraničí, vojenství, společné finance) se dostaly pod jeho přímý vliv. Ústava hned v prvním článku zákona č. 145/1867 ř. z. stále charakterizovala císaře v duchu středověké tradice přívlastky „posvátný, neporušitelný, neodpovědný“. Jeho odpovědnost na sebe přebírali ministři, kteří spolupodepisovali jeho vládní akty. Požíval speciální trestněprávní ochrany. Jeho nezávislost na jakékoliv jiné světské moci vyjadřovalo již zmíněné označení „z boží milosti“. Patřil mu vlastní čestný dvůr, představovaný především dvorskými úředníky, placenými společně oběma částmi monarchie.

Po rakousko-uherském vyrovnání fungovala jednak společná ministerstva zahraničí (ministerstvo císařského domu a záležitostí zevnějších), války a financí, jednak předlitavská a zalitavská (uherská) ministerstva. V čele předlitavské vlády, sestávající z představitelů předlitavských ministerstev (vnitra, financí, spravedlnosti, kultu a vyučování, obchodu, orby, zeměbrany a od roku 1896 také železnic) a z ministrů bez křesla (bez rezortu, bez portfeje), stál ministerský předseda. Jedním z ministrů bez rezortu byl i český ministr krajan, tento post však nebyl vždy obsazen. Odpovědnost ministrů upravoval zákon č. 101/1867 ř. z. (Gesetz, über die Verantwortlichkeit der Minister für die im Reichsrathe vertretenen Königreiche und Länder). Ministři byli stále odpovědni především císaři, který je jmenoval a mohl je i odvolávat. Odpovědnost ministrů Říšské radě nebyla zakotvena dostatečně pregnantně. Členové sněmoven měli právo interpelovat ministry, nebylo však jasné, zda musí vždy dostat odpověď. Politické ohledy ale ministry vedly k tomu, aby na všechny interpelace odpovídali. Úkolem ministrů bylo především provádět zákony. Za tím účelem vydávali nařízení. Prostřednictvím služebních řádů, instrukcí a příkazů organizovali a řídili chod nižších složek státního aparátu. Vláda se spoluúčastnila vydávání císařských nařízení s mocí zákona, k němuž mohli císař a vláda sáhnout jen ve stavu neodkladné nouze (nařízení z nouze). Podepisovali je všichni ministři a podléhala dodatečnému schválení Říšskou radou. Vláda též připravovala státní rozpočet. Jako celek nebyla nadřízena jednotlivým ministrům a nemohla zasahovat do jejich kompetence. Neshoda ministra s ostatními členy vlády znamenala politický střet, který řešil císař.

Společným orgánem obou částí monarchie byly tzv. delegace, jež představovaly ad hoc vytvářenou instituci, do níž vysílaly své zástupce zákonodárné orgány obou částí monarchie. Střídavě ve Vídni a v Pešti měly jednat o společných problémech celé monarchie. Jejich povaha byla poněkud nejasná. Nebylo zřejmé, zda tvořily společné zastupitelstvo pro celou monarchii nebo zda byly jen specifickými orgány rakouského a uherského parlamentu. V ústavním životě monarchie nesehrály významnější úlohu.

Prosincová ústava byla novelizována zákonem č. 40/1873 ř. z. (tzv. dubnová ústava), jímž bylo zavedeno přímé volební právo do Poslanecké sněmovny Říšské rady. V souvislosti s tím došlo také ke zvýšení počtu poslanců z 203 na 353 a zavedení čtvrté volební kurie obchodních a živnostenských komor. Na tento zákon potom navazoval zákon č. 41/1873 ř. z., jímž byl vyhlášen volební řád, tedy detailnější volební pravidla.

V této podobě ústava platila až do zániku monarchie, jen v období první světové války byla její realizace ovlivněna mimořádnými opatřeními.

11. Zemské sněmy

Zemská samospráva v druhé polovině 19. století do určité míry navazovala na předchozí vývoj. Tento stav však dlouho nevydržel. Březnovou Stadionovou ústavou z roku 1849 byl prohlášen zánik těchto orgánů a bylo přislíbeno vydání vlastních zemských zřízení pro jednotlivé země Předlitavska. Nové zemské sněmy měly být složeny podle zastoupení všech zájmů na základě přímých voleb. Další předpisy o zemských sněmech byly vyhrazeny zvláštním zřízením a volebním zákonům jednotlivých zemí. Skutečně v letech 1849–1850 byla tato zemská zřízení vydána. Koncem roku 1851 však došlo k vydání známých silvestrovských patentů, čímž byla Stadionova ústava zrušena a došlo k nastolení neoabsolutismu v čele s A. Bachem. Zemské výbory byly pověřeny obstaráváním jen běžných záležitostí.

Takovýto stav trval až do zavedení ústavnosti 20. října 1860 (Říjnový diplom – č. 226/1860 ř. z.) a vyhlášení únorové ústavy roku 1861, konkrétně 26. února (č. 20/1861 ř. z.). Součástí únorové ústavy byly ústavy zemské, jejichž právním základem byla zemská zřízení. Tato zemská zřízení byla oktrojovanými říšskými zákony, které ani nebyly vyhlášeny v jednotlivých zemských zákonících. Změny zemských zřízení však mohly být provedeny příslušnými zemskými sněmy. Dne 26. února 1861 tak bylo vydáno celkem 15 zemských zřízení pro 17 království a zemí v Předlitavsku. Současně byly vydány volební řády do jednotlivých zemských sněmů. Za zemské záležitosti byly jako v březnové ústavě z roku 1849 prohlášeny zejména: zemědělství, veřejné stavby, humanitní ústavy, stanovení rozpočtu a opatření úhrady zemskými berněmi a úvěrem. Orgány každé země byly zemský sněm a zemský výbor.

Působnost zemských sněmů se dělila na zákonodárnou a správní. Rozhodující význam měla pochopitelně zákonodárná působnost zemských sněmů.

Působnost zemských sněmů byla vymezena taxativně:

• zemědělství vůbec;

• veřejné stavby, které se prováděly ze zemských prostředků;

• dobročinné ústavy nadané ze zemských prostředků;

• projednávání zemského rozpočtu a vyřizování zemských výročních účtů spolu s rozhodováním o tom, jakým způsobem je třeba uhradit zemské potřeby.

Druhou skupinu tvořily záležitosti, při jejichž projednávání bylo užší Říšské radě vyhrazeno vytknout zásady, v jejichž mezích měly jednotlivé zemské sněmy pouze vydávat podrobnější předpisy.

Správní funkce zemských sněmů bylo možné rozdělit do tří skupin. První skupinu tvořily funkce správní, při nichž šlo o to, aby sněm přímo rozhodujícím způsobem upravil správní záležitosti, které mu byly přikázány. Tato skupina se týkala ponejvíce zemského hospodářství – sněm upravoval zemský rozpočet, usnášel se o zemských účtech za uplynulé období, schvaloval zcizení kmenového jmění, usnášel se o systemizování a platech zemského úřednictva apod.

Do druhé skupiny náležely takové funkce, kdy sněm podával dobrá zdání o některých záležitostech spadajících do oboru jeho působnosti.

Třetí skupinu konečně tvořily funkce kontrolní – sněm dohlížel na některé obory správy. Z titulu kontrolní činnosti dohlížely sněmy jednak na činnost zemských výkonných orgánů, jednak vykonávaly také jakousi kontrolní činnost v oboru správy, vykonávané zeměpanskými úřady.

Poslední funkce sněmu byla autonomní – výkon spočíval ve správě vnitřních záležitostí samotného sněmu, tj. v ověřování poslaneckých voleb, ve volbě funkcionářů, úpravě jednacího řádu apod.

Složení zemských sněmů bylo upraveno podle jednoho vzoru. Sněmy byly organizovány vesměs na základě principu jediné komory. Složení sněmů však bylo důsledně přizpůsobeno požadavku, aby na nich bylo zabezpečeno vydatné zastoupení velkostatkářů, podnikatelských kruhů a inteligence. Tomuto účelu měla sloužit jednak instituce tzv. virilních hlasů, propůjčených jistým hodnostářům, jednak způsob volení zbývajících členů sněmu, který spočíval v zásadě zastupování zájmů, ovšem poněkud jednostranně provedené.

Co se týká volených členů sněmu, rozeznávaly se tři hlavní skupiny zájmových účastníků: skupina držitelů velkých statků, skupina měst, městysů a průmyslových míst – součástí této skupiny byla skupina obchodních a živnostenských komor – a konečně skupina venkovských obcí. Každá z těchto skupin byla zastoupena přibližně stejným počtem poslanců.

Ve skupině (kurii) velkých statků volilo pochopitelně nejméně voličů, počet jejich zástupců byl však v podstatě stejný jako počet poslanců zastupujících města, nebo dokonce venkovské obce, kde volilo nejvíce voličů. Druhá skupina (kurie) se skládala ze dvou samostatných částí, z nichž první tvořila města, městyse a průmyslová místa a druhou obchodní a živnostenské komory. Města a průmyslová místa, která volila v této kurii, byla ve volebních řádech jednotlivých zemí jmenovitě vypočtena, takže všechna ostatní místa, ve volebních řádech neuvedená, volila ve skupině třetí v kurii venkovských obcí. V této kurii se volilo podle soudních okresů. Zatímco voliči všech ostatních skupin měli přímé volební právo, tj. volili své voliče bezprostředně, volilo se ve skupině venkovských obcí nepřímo – voliči určili jistý počet voličů a ti teprve zvolili poslance.

V čele zemského sněmu stál v Čechách maršálek, na Moravě a ve Slezsku zemský hejtman, jenž byl jmenován císařem ze členů zemského sněmu. Zahajoval zemský sněm, jehož svolání příslušelo císaři, předsedal jeho shromážděním, řídil jednání a uzavíral sněm po projednání všech záležitostí nebo na císařův příkaz – císař měl také právo zemský sněm rozpustit a zároveň nařídit nové volby. Volební období zemského sněmu trvalo šest let.

Výkonným orgánem zemského sněmu byl zemský výbor.

Působnost zemského výboru nebyla v zásadě až do jeho zániku měněna a pro jeho jednání platila po celou dobu řada předpisů vycházejících především ze zemského zřízení.

Těžiště činnosti zemského výboru, projednávajícího důležité věci ve sborových poradách, bylo v rozsáhlé správní agendě, v níž pečoval o vlastní zemské záležitosti, spravoval zemské jmění a zemské fondy, předkládal sněmu zemský rozpočet a jeho uzávěrku, dohlížel na zemské ústavy, vykonával právo patronátní a prezentační a byl personálním úřadem pro všechny zaměstnance, placené z důchodů zemských. Mimoto vykonával zemský výbor jakožto nejvyšší instance zemské samosprávy a stálý sněmovní výbor činnost související s působností sněmu, zastupoval jej v právních záležitostech, vyhotovoval jeho jménem písemnosti, referoval mu a vykonával jiné nezbytné práce a přípravy, spojené s konáním sněmovních sezení.

Na tomto postavení zemí se až do zániku Rakousko-Uherska nic nezměnilo. Faktický význam zemské samosprávy však v posledních letech života monarchie neležel v činnosti zákonodárné, ale spíše správní. Zákonodárná činnost, i když byla de iure prosincovou ústavou rozšířena na všechno, co nebylo vyhrazeno Říšské radě, upadala jednak proto, že význam Říšské rady jako zastupitelského orgánu voleného obecným volebním právem stále stoupal, jednak pro odpor centralismu a posléze národnostní boje. Od roku 1908 v podstatě činnost českého zemského sněmu byla ochromena německou obstrukcí. Národnostní spory mezi Čechy a Němci a zemská finanční krize vedly v roce 1913 k rezignaci nejvyššího zemského maršálka a několika přísedících. Panovník využil této situace k upevnění své moci a dvěma dekrety (tzv. Anenské patenty) jednak rozpustil český sněm, jednak převedl všechny úkoly dosavadního zemského výboru v Čechách na nově zřízenou zemskou správní komisi složenou z vládních úředníků. Tím byla fakticky v Čechách zlikvidována zemská správa, neboť po rozpuštění zemského sněmu byli členové zemské správní komise jakožto státní úředníci plně závislí na vládě a panovníkovi, který je mohl kdykoliv odvolat. Zemská správní komise v Čechách zůstala ve své funkci až do likvidace habsburské monarchie.

12. Zemské zřízení moravské a slezské

Zemská samospráva na Moravě a ve Slezsku rovněž do určité míry navazovala na předchozí vývoj. Orgánem zemské samosprávy na Moravě byl v roce 1848 starý stavovský sněm rozšířený o volené zástupce z městského a selského stavu: ve Slezsku to byl tzv. slezský veřejný konvent, který se předtím vždy jedenkrát za rok konstituoval jako sněm, přibral k svým původním 6 členům 42 poslanců. Tento stav však dlouho nevydržel. Březnovou Stadionovou ústavou z roku 1849 byl prohlášen zánik těchto orgánů a přislíbeno vydání vlastních zemských zřízení pro jednotlivé země Předlitavska. Nové zemské sněmy měly být složeny podle zastoupení všech zájmu na základě přímých voleb. Další předpisy o zemských sněmech byly vyhrazeny zvláštním zřízením a volebním zákonům jednotlivých zemí. Skutečně v letech 1849–1850 byla tato zemská zřízení vydána.

Pro Moravu bylo vydáno zemské zřízení (ústava zemská pro Markrabství moravské) císařským patentem z 30. prosince 1849 (č. 18/1850 ř. z.), nikdy však nebylo realizováno. Současně totiž bylo nařízeno, aby dosavadní stavovské zemské výbory vedly i nadále agendu v rozsahu stanoveném zemskými zřízeními. Koncem roku 1851 však došlo k vydání známých silvestrovských patentů (č. 2/1852 ř. z.), čímž byla Stadionova ústava zrušena a došlo k nastolení neoabsolutismu v čele s A. Bachem. Moravský zemský výbor, předtím doplněný, byl pak znovu omezen na 8 přísedících a do jeho čela byl postaven místodržitel.

Další změny nastaly až v roce 1861, když 26. února 1861 bylo vydáno celkem 15 zemských zřízení pro 17 království a zemí v Předlitavsku. Současně byly vydány volební řády do jednotlivých zemských sněmů (Zemské zřízení a zemský volební řád pro Markrabství moravské. Příloha II k patentu z 26. února 1861, č. 20/1861 ř. z.; Zemské zřízení a zemský volební řád pro Vévodství slezské. Příloha II k patentu z 26. února 1861, č. 20/1861 ř. z.).

Zemský sněm na Moravě měl 100 poslanců: 2 virilisty (arcibiskup olomoucký a biskup brněnský) a 98 volených v kuriích. Z volených členú připadalo 30 poslanců na kurii velkostatkářskou, 37 na kurii měst a obchodní komory a 31 na kurii venkovských obcí. Zákonem z 26. listopadu 1905 byl počet poslanců rozmnožen na 151. Z toho byli 2 virilisté a 149 volených členů. K dosavadním třem kuriím se připojila čtvrtá, všeobecná. Z volených poslanců připadalo na kurii velkostatkářů 30, na kurii městskou a obchodních komor 46, na kurii venkovských obcí 53 a na kurii všeobecnou 20. Při volbách se však poslanci dělili na tři kurie: velkostatkáři, kurie česká a německá. Čechové dosáhli na moravském sněmu většinu jednoho hlasu a v tomto složení sněm setrval až do roku 1918.

V čele zemského sněmu stál zemský hejtman, který byl jmenován císařem ze členů zemského sněmu. Zahajoval zemský sněm, jehož svolání příslušelo císaři, předsedal jeho shromážděním, řídil jednání a uzavíral jednání sněmu po projednání všech záležitostí nebo na císařův příkaz – císař měl také právo zemský sněm rozpoustit a zároveň nařídit nové volby. Volební období zemského sněmu trvalo šest let.

Výkonným orgánem zemského sněmu byl zemský výbor. Moravský zemský výbor se podle zemského zřízení z roku 1861 skládal ze šesti přísedících volených sněmem, jímž předsedal zemský hejtman. Roku 1905 byl počet členů moravského zemského výboru rozšířen na 8.

Působnost zemského výboru nebyla v zásadě až do jeho zániku měněna a pro jeho jednání platila po celou dobu řada předpisů vycházejících ze zemského zřízení z roku 1861 a instrukce usnesené moravským sněmem 24. února 1863, spolu s několika pozdějšími zákonnými předpisy – obecní zákon z 15. března 1864, zákon o kostelní a školní konkurenci z 2. dubna 1864, zákon o kontribučenských fondech z 15. srpna 1864, zákon o silniční konkurenci z 30. září 1877 ad.

Těžiště činnosti zemského výboru, projednávajícího důležité věci ve sborových poradách, bylo v rozsáhlé správní agendě, v níž pečoval o vlastní zemské záležitosti, spravoval zemské jmění a zemské fondy, předkládal sněmu zemský rozpočet a jeho uzávěrku, dohlížel na zemské ústavy, vykonával právo patronátní a prezentační a byl personálním úřadem pro všechny zaměstnance placené ze zemských důchodů. Mimoto vykonával zemský výbor jakožto nejvyšší instance zemské samosprávy a stálý sněmovní výbor činnost související s působností sněmu, zastupoval jej v právních záležitostech, vyhotovoval jeho jménem písemnosti, referoval mu a vykonával jiné nezbytné práce a přípravy spojené s konáním sněmovních sezení.

Správní agenda zemského výboru se omezovala v prvních letech na podporu zemědělství a na péči o komunikace a o zlepšení zdravotnictví. Její růst je možno pozorovat teprve od 80. let minulého století, kdy bylo důsledněji pečováno o obecní záležitosti a hospodářství, budováno obecné a střední školství, zemědělství, zemědělské školství a výzkumnictví, byly stavěny nemocnice, zlepšována sociální péče, budovány silniční a vodní stavby, železnice, podporován obchod a průmysl, připravována soustavná elektrifikace země. K zvládnutí těchto úkolů si zemský výbor zakládal zvláštní ústavy: zemědělskou radu, živnostenskou radu, zemský stavovský úřad, zemskou a hypoteční banku atd.

Moravský zemský výbor na rozdíl od českého fungoval nepřetržitě i v průběhu první světové války.

Stavovská samospráva ve Slezsku v habsburské monarchii poté, co bylo Slezsko rozděleno na rakouskou a pruskou část, byla představována Slezským veřejným konventem ustaveným v roce 1742, skládajícím se z pěti členů: ze zástupce knížete opavského a krnovského, knížete těšínského, biskupa vratislavského jako knížete niského, dále delegáta svobodného Bílského panství (od roku 1751 knížectví) a konečně mluvčího opavsko-krnovských stavů. Konvent se konstituoval jedenkrát do roka na výzvu císaře jako knížecí sněm, když povoloval daně a jednal o vládních předlohách. Úkolem slezského konventu bylo: vést zemský katastr, provádět repatrici, příjem a odvádění přímých daní, předpisovat, vybírat a odvádět dědické daně, spravovat hospodaření se stavovským slezským zemským domestikálním fondem, spravovat fond na ubytování vojska, přidělovat stavovská stipendijní místa, vést šlechtické matriky a seznamy udělených inkolátů, opatřovat úvěr pro stavovskou zemskou správu, obsazovat služební místa v kanceláři konventu a v ostatních stavovských úřadech, dohlížet na pokladnu. Tyto funkce konvent vykonával prostřednictvím pomocných úřadů.

V roce 1848 došlo k rozšíření konventu z dřívějších pěti delegátů knížat a jednoho zástupce stavů opavsko-krnovských na 18, později na 27 a konečně na 48 poslanců. Z toho byli v konečné fázi 4 zástupci knížat, 12 zástupců velkostatkářské šlechty, 16 delegátů měšťanstva a 16 poslanců z venkovských obcí. V běžné agendě rozšířeného konventu rozhodoval 13členný velký výbor volený z řad členů konventu, který byl nahrazen po roce 1852 7členným užším výborem: oba byly vlastní výkonnou složkou shromáždění. Konvent zanikl při realizaci únorové ústavy z roku 1861, kdy byl přeměněn na zemský slezský sněm.

Nástupcem rozšířeného konventu se tedy od roku 1861 stal zemský sněm, jenž měl obdobné postavení jako sněmy v ostatních zemích Předlitavska. Výkonným a správním orgánem zemského sněmu byl, stejně jako na Moravě, zemský výbor. V jeho čele stál zemský hejtman, s nímž zasedali ve výboru 4 přísedící voleni z řad poslanců zemského sněmu, a to tak, že jeden reprezentoval velkostatky, jeden města a obchodní a živnostenskou komoru v Opavě, jeden venkovské obce a čtvrtý byl volen z celého sněmu.

Zemský výbor zasedal nejméně jedenkrát týdně. Podle usnesení zemského sněmu z 16. dubna 1861 měl následující pomocné orgány: kolegium a kancelář, zemskou účtárnu a zemskou pokladnu.

Usnesením z 19. března 1863 byly kolegium a kancelář sloučeny v jeden celek pod názvem „zemská kancelář“. Všechny pomocné úřady pak vyřizovaly jak záležitosti sněmu, tak výboru.

Statutem ze 13. října 1871 byl vytvořen jediný pomocný úřad se třemi odděleními: zemská kancelář, zemská účtárna a zemská pokladna. Představený zemské kanceláře měl titul zemského sekretáře, který byl od roku 1898 představený všech tří oddělení.

Rozsah agendy rostl a tak 7. ledna 1886 byl zřízen jako čtvrté oddělení zemský stavební úřad. Usnesením sněmu z 26. ledna 1889 byl pomocný úřad dále rozšířen o zemskou statistickou službu a 17. října 1909 o zemský inspektorát pro pivní přirážku, tak dostal pomocný úřad konečnou organizaci. Měl pak až do zrušení zemského výboru sedm oddělení: zemský sekretariát, zemský stavební úřad, zemskou kancelář, zemskou účtárnu, zemskou pokladnu, zemský statistický úřad a zemský inspektorát pro pivní přirážku.

Zemský výbor pracoval až do konce první světové války.

Zemské sněmy jak ve Slezsku, tak na Moravě sehrály v habsburské monarchii důležitou roli, zejména v oblasti hájení zemských a někdy i národních zájmů proti rakouské centralizované politické správě. Jejich úloha skončila se zánikem monarchie, a proto zemská samospráva v té podobě, v jaké jsme ji poznali před rokem 1918, do československého státu přenesena nebyla.

13. Ústavní soudnictví

Stejně jako v jiných státech ústavní soudnictví se i na našem území vyvíjelo v souladu s vývojem konstitucionalismu. V ústavním systému rakousko-uherské monarchie roli ústavního soudu do určité míry hrál Říšský soud. Jak již bylo uvedeno v kapitole o vývoji soudnictví na našem území, instituce nejvyššího Říšského soudu (Reichsgericht) byla obsažena již v březnové ústavě, skutečně zřízen a aktivován byl však Říšský soud až státním základním zákonem z 21. prosince 1867 č. 143 ř. z., jenž byl součástí ústavy prosincové. Jeho kompetenční náplní bylo jednak rozhodování kompetenčních sporů (mezi orgány správními a soudními, mezi soudy řádnými a správním dvorem soudním, mezi orgány státní správy a samosprávy a mezi samosprávnými orgány navzájem), dále pak rozhodování o veřejnoprávních nárocích (pohledávkách) zemí, obcí, korporací a fyzických osob vůči státu a rozhodování o stížnostech občanů pro porušení ústavně zakotvených politických práv. Příslušnost Říšského soudu byla speciální vůči příslušnosti správního soudního dvora (viz níže). O své příslušnosti rozhodoval Říšský soud sám, jeho rozhodnutí pak bylo konečné bez možnosti jakéhokoliv opravného prostředku.

Organizace Říšského soudu byla upravena zákonem z 18. dubna 1867 č. 44 ř. z., řízení před ním pak zvláštním jednacím řádem. Říšský soud sídlil ve Vídni a skládal se z prezidenta, viceprezidenta, dvanácti dalších členů a čtyř náhradníků. Všichni členové Říšského soudu byli jmenováni do své funkce doživotně císařem, s výjimkou prezidenta a viceprezidenta z osob navržených Říšskou radou (každá komora navrhovala po 6 členech a 2 náhradnících). Před nastoupením úřadu skládali členové Říšského soudu přísahu, v níž se zavázali dodržovat ústavu a zákony a svědomitě plnit své povinnosti.

Vedle Říšského soudu rakouský ústavní systém znal i Soudní státní dvůr (Staatsgerichtshof), byl zřízen zákonem ze dne 25. července 1867 č. 101 ř. z. a byl příslušný k rozhodování o obžalobách vznesených proti některému z ministrů pro porušení říšské či zemské ústavy. O této obžalobě se ovšem musela usnést kvalifikovaná (dvoutřetinová) většina alespoň jedné ze sněmoven Říšské rady.

Soudní státní dvůr se skládal z 24 členů jmenovaných sněmovnami Říšské rady na 6 let z řad rakouských občanů „znalých práva“. Každá ze sněmoven jmenovala dvanáct členů Soudního státního dvora. Všichni členové pak ze svých řad zvolili předsedu Soudního státního dvora.

Řízení před Soudním státním dvorem mělo být ústní a veřejné, bylo možné ho spojit s trestním řízením, resp. s řízením o náhradě škody, pokud jednání obžalovaného souviselo s výkonem jeho ministerské funkce. Rozhodnutí Soudního státního dvora bylo konečné, nebyl proti němu přípustný žádný opravný prostředek. Milost mohl císař udělit pouze na návrh té ze sněmoven, která podala obžalobu.

14. Vývoj volebního práva

A. Volební právo do rakouského parlamentu

Problematika volebního práva se stala v novodobé historii českého národa poprvé aktuální v revolučním roce 1848. Dne 11. března 1848 se ve Svatováclavských lázních sešla první politická schůze českého národa, jejímž účastníkům byly předloženy programové požadavky liberálního křídla české politické scény. Mezi nimi se na předním místě prosadilo doplnění zemských sněmů o svobodně zvolené zástupce měst a venkovských okresů, zřízení společného sněmu pro české země a svobodné volby do samosprávních orgánů obcí. Ačkoliv se tehdy nejednalo o něco radikálního a převratného, neměla vídeňská vláda mnoho chuti vyhovět a pokoušela se záležitosti vyřídit „suchou cestou“, tedy taktikou odkladů a vytáček. Jenže vývoj revoluce se nepodařilo zastavit a ve veřejnosti zklamané tímto postojem narostly radikální nálady, které se odrazily i v obsahu tzv. druhé pražské petice, která již žádala úplné zrušení stavovského zastoupení ve sněmu a utvoření zastupitelského orgánu reprezentujícího všechny složky společnosti. Nejprogresivnější síly dokonce navrhovaly, aby se dalo volební právo všem občanům, což se však nejen šlechtě, ale i měšťanům zdálo jako příliš revoluční, a tak zůstalo při tom, že se prosazovalo všeobecné volební právo alespoň pro majetné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dějiny ústavního práva - 2. vydání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.