Petra Hůlová

Umělohmotný třípokoj

Petra Hůlová

Umělohmotný třípokoj

© Petra Hůlová, 2006

© Torst, 2011

ISBN 978-80-7215-603-0 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v listopadu 2011 jako elektronická verze 1.0 knižního vydání z roku 2006, 384. publikace nakladatelství Torst. (viz tiráž)

OBSAH

poděkování

Televizní díl první:  Ženy s kabelami

Kukačka

Firemní oběd

Televizní díl druhý:  Tloušťka starých dam

V archivu

Televizní díl třetí:  Kalorie

Televizní díl čtvrtý:  Vesnické cyklistky

V kabinetu biologie

Televizní díl pátý:  Kdo zpackal digisvět?

Televizní díl šestý, který diváci neuvidí

Děvčátko a televizní díl sedmý:  O ženském trápíčkování

Ve skupině

Televizní díl osmý:  Čtení myšlenek, a televizní díl devátý:  Černošky, Thajko-Korejky a kdovíco

V soláriu?

tiráž

Děkuji Tomášovi, Slávovi, Aně, Dáše, Gríšovi a Igorovi za azyl v Moskvě a Petrohradu.

TELEVIZNÍ DÍL PRVNÍ:
ŽENY S KABELAMI

Jestlipak i ji někdo takhle vybrousí doběla? Tu, co se o sebe nestará a naláduje se, čím ji napadne. Jestlipak i její díra je jako divadelní kukátko do černé haly, kde řachla žárovka, do dlouhé úzké chodby, která umí vláčnět do mazovata i stahovat a škrtit jako guma na kalhotkách, jestlipak i ji? Jestlipak i ona umí zaškrtit svého hada doruda, chytit ho pod krkem a pořádně jím zacloumat? Potom by totiž péče o sebe ztratila důvod a makeup by mohl být klidně prošlý lhůtou, strupovatý a v cárech opadaný jako vlhká omítka baráku, kde ona sedává.

Vídávám ji tam, když jdu okolo. Na rohu, kde převis baráku dělá útulno navzdory chcankám, které tam každou noc naprší od těch, kteří si myslí, že ve tmě nejsou vidět a kolem tak pozdě nikdo nepůjde. Má krátké vlasy, tlustý obličej s červenými skvrnami, ale uhry to nejsou. Jen tváře si drhne mýdlem moc urputně, než jde ven, a já se ptám, jestli jí to pomůže.

Jestlipak se za ní už někdo otočil jen z čirého nadšení a tuhle si vybral, protože mu může něco dát? Asi ne, jinak by tam neseděla jako hromádka neštěstí každé ráno a nevypadala, že čeká na vysvobození.

Některé ženy se o sebe vůbec moc nestarají. Tloustnou a myslí si, ve volném oblečení že to nebude vidět. Podpatky že se nenosí kvůli nepohodlí, ale že dělají štíhlé nohy, to jim asi ještě nikdo neřekl. Ulicemi tyhle nechodí, natož aby se nesly, ale brouzdají se chodníky jako blátolistím v zanedbaném parku a myslí si asi, že je to jedno, ale není.

Nesmrdět a držet si váhu. O žádném dalším takhle důležitém předsevzetí nevím. Kecnu si ráno před zrcadlo a dívám se do svého obličeje, jestli mi náhodou konečně nechce říct něco, co nevím. Civí naopak, jako by to samé čekal ode mě. Nikdy se takhle nedohodneme, ale stejně to každé ráno zkouším znovu. Třeba jednou povolí. Někdy mi připadá jako věchýtek. Má ptačí podobu a culí se, jako by byl úplně nevinný. Jindy je z hadru jako rychle seštupovaný kopací míč a o jeden kopanec si taky říká, než se ujedná, co s ním natrvalo. Mezitím už mám ale ze stoličky na zadku obtisklý čtverec, přes hrany okrajů cítím přelévat kousky okraje sebe, co tak dobře při sobě nedrží, i když nadváhu nemám, den je třeba začít zvesela.

Kdybych měla dvůr, smejčila bych z kouta do kouta březovou metlou, kterou bych si sama svázala, a pokaždé bych při práci měla pocit jako na jarmarku v tradičně lidovém kroji. Ne jako v pokoji, kde se budím, po mém boku občas muž a kolem plno umělé hmoty. V podobě mého žlutého umělohmotného ptáčka v klícce, která je navíc kovová jako pro opravdového, mám z důvtipů lidské vynalézavosti radost. Takový ptáček je stejný pro každého, vyfouklý mašinou v daleké Číně, a proto i přes tu dětskou práci povznáší dálkami, odkud přicestoval, i když jen na křídlech boeingu.

Aspoň mi nikdy neodkočuje do teplých afrických krajin. Už takhle je mi pokaždé na podzim z těch mizejících ptáků smutno. Hřadují, i když je nikdo nenutí, sebekázně mají na rozdávání a já jim z ulice mávám, a tak se jejich starostí alespoň trochu zúčastňuji. Jinak to v mém žití ani za moc stát nemusí, nejsem depresivní typ. Tak to bylo odjakživa. Někdo by možná řekl bordel, ale já tomu říkám lidské hnízdo plné teploty a koutečků, kde jsou poschovávaná překvapení. Nejenom posmrkané kapesníky, co zapadnou za postel, když se v noci v posteli moc vrtím. Dávám si je pod polštář a na něj celou noc tisknu hlavu. Jestli mají zasouvací nožky, anebo spíš něco jako v pochvičkách drápky koček, to nevím. Ale ztvrdnout stihnou tam dole za pár týdnů řádně. Když se je pak snažím vyhladit, praská to v nich jako v rádiu, alespoň tak jak by to v rádiu praskat mělo, kdyby nebylo digi.

Digisvět mě moří, jako kdybych nebyla dost rychlá, a přitom jsem ještě úplně mladá, holá a potřebuji teplo a laskání, abych vykvetla jako květina, kterou je každá žena, a dnes už i muži jsou květinami, o které je třeba pečovat. Tolik práce s pečováním, na které chybějí pracovní síly, a proto se musejí otevírat pracovní trhy přivandrovalcům, které ještě štěstí s neštěstím neunavilo, i když o sebe neumějí tak pěkně dbát, a trochu to tím pak na našich ulicích kazí. Jenže i kazy do digisvěta patří, protože pak už by přece nebylo co zlepšovat a velkoprůmysl by zvadl jako lilie.

Levné pracovní siláky mám nejradši, když se opření o lopatu na ulici opalují. Pot se jim perlí na pevných snědých pažích, určitě by v tu chvíli potřebovali namasírovat záda, ale takhle na rovinu to neřeknou. Místo toho bání a schovávají se do toho tabákového kouře, i když by klidně mohli vystupovat na kulturistické přehlídce nějaké místní neligové úrovně. Potom by i to masírování k tomu rázem patřilo. Je ostatně potřeba prohníst svaly, když mají zvláčnět a zároveň si zachovat naběhlost i pro diváky ze zadních řad. Jenže já kolem těch mužů s lopatou ponořených v kanalizačních rigolech jen procházím, stejně jako kolem té tlusté s krátkými vlasy na rohu, a moje hlava si jen potichu hněte kuličku svých představ.

Až mi budou za léta přestávat krámy a potit se budu jako pes i v zimě, budu muset kvůli několika blůzám v rezervě vyměnit kabelku za pořádnou kabelu. To se nanosím a možná i tělo mi z toho zpevní, jestli to někoho ještě v té době bude zajímat.

Tohle jsou záhady, které by si zasloužily svůj speciální televizní seriál. Seriál osvětlující záhadičky, nad kterými se dá mávnout rukou. Ale jsme snad všichni nějací nádražáci s plácačkou nebo dopraváci udělující pokyny v automobilové zácpě? Ti ať si mávají a s nimi všichni hloupí, zatímco já zaplním mezeru na trhu, protože podobný poučný seriál tu ještě nemáme. Celé je to můj nápad. Přišla jsem s ním právě teď a celou dobu na něj budu myslet, to vám slibuju. Navíc k týmové práci se hodím, uvidíte. Lidí mám na každém prstu deset, alespoň v některé dny.

Ostatně stačilo by vysypat některý ze šuplíků v mém stole, a hned by bylo televizních příběhů jako korálků. Z každé ošoupané použité věcičky jedna historie a ze sponky, kde je už rok a půl hrst mých vlasů, dvě i čtyři, protože člověčina, ta táhne zamotanostmi na sto honů a příběh je na nitce potíž za potíží, jinak by to nikoho nebavilo. Mne taky baví tyhle záněty různých srdíček, i když je neznám, jsou vymyšlené čili nepoučné, a tak by mi vlastně mohly být jedno. Ale kdy jindy jedna moje ruka mačká druhou než právě při digipříběhu, který si vypůjčím nebo i koupím, i když se do něj málokdy dívám podruhé? Sladce se potom spí. Jak na lodičce, která se mnou pluje a všechny peřeje zdolává srdnatě, jenže ráno se zas budím v pokoji plném umělé hmoty, na kterou má přitom nárok jen žlutý ptáček z Číny, ale nějak se to sem natáhlo, jak už to s domácnostmi bývá. Otevřu oči a kolem vidím svoje nákupy. Přitom kdybych ještě spala, měla bych určitě úsměv jako kojenec, a koho by napadlo, že takové malé dítě vyráží s kreditní kartou do nákupní galerie, aby si udělalo radost? Malému dítěti stačí jen teplé mléko a mámino broukání. Brou, brou, dělám, když se mi nechce spát, a představuji si, že neumím mluvit ani chodit, protože s bezbranným uzlíčkem, co se právě namazal nočním krémem, přece spánek musí mít slitování.

Někdy si nasadím i teplou vlněnou čepici, aby na hlavě všechno přiléhalo k sobě a vlasy svojí rozčepýřeností nerušily usínání, které si hlava zaslouží stejně jako všechny ostatní končetiny, a nejvíc můj ohoblovaný zandavák na rašpli tak unavený, že se bojím, že už se ani jako deštník nikdy neotevře.

Unavený zandavák si většinou jen tak pobublává jako rybka v bahně ve skoro vypuštěném rybníku, jenom ne tak úporně, nejde mu přece o život. Jen o pár hodin tichoty a nerušenosti, nic, za co by mi musel platit, navíc ruce ani nemá a hotovost, tu si vždycky beru já. A přitom někdy kníká tak, jako by o život mu trochu přece jenom šlo. Nebo ty hluboké nádechy a výdechy, co je to? Jenom vzduch, co se mu tam zadržel, a teď se musí celý přes noc vyfunět? Tolik ho přece snad není. Nebo je jen rozmazlený mojí přílišnou pozorností a pod vousy si mrmlá nespokojenost? Když kolena stisknu úplně k sobě, většinou s tím přestane. Možná je přeolejovaný a nelíbí se mu, že se sám v sobě nevyzná.

Tolik pozornosti věnuji zandaváku obvykle každý den před spaním a někdy i víc. Když nechce a sáhnu na něj, naskáče mu husí kůže, zasyčí jako rozezlený kocour, co si brání pelíšek, a to bych musela být hodně nedovtipná, abych tomu nerozuměla. Říkám pak zandaváku, promiň, já nevěděla, ale věděla, jenomže se mi nechtělo spát ani trochu a myslela jsem, že zandavák ještě trochu vydrží, protože kdyby se nechal vymrdničkovat, padla bych hned do snů jako po kulce voják v poli, a takhle sebou lupnout do spánku je ještě lepší než tam po digifilmu přijet lodičkou.

Když je spánek hluboký, to znamená, že se usínání netáhne jak kabel krajta dokola mé hlavy, ale picne mě skvěle záškodnicky zničehonic, takže ačkoli ráno přifičí takjakotak, má mnohem ctnostnější figuru. Je vysportované, má reklamka mentolový dech a stehna jako by mi už při probuzení obepínaly moje modročerné elasťáky, ve kterých ještě před snídaní vybíhám ven.

Ráno hipšik aerodynamicky tvarované jak do kapky helma závodního cyklisty mě vystřelí na ulici rychle jako šipku a rovnou do terče. Tenisky utíkají kolem vody úplně samy a zandavák o sobě vůbec nedává vědět, a ani když krvácí, nenaříká, ale spokojeně poskakuje a maximálně pošimrává, jak že je to dnes dobře naladěný.

Většinou ale takovou idylku nemáme, aby všechny součástky takhle bez řečí tikaly. Něco rychle a snadno, to je přece vždycky svátek. My se spolu častěji přeme a zápasíme, padají štulce a hledají se ponožky a zatoulaná podprsenka.

Jednou bych chtěla vystudovat obor samostatné hýbání předmětů. O těch zatoulaných podprsenkách po rozdivočelé pánské návštěvě i o těch kapesnících s nožičkami, co umějí odskákat za postel. A pak už s diplomem bych odletěla za exotikou s těmi protivnými ptáky, co v září hřadují na zábradlí u řeky. Když tudy ráno běhám, vždycky se poděsí, vzlétnou jak po výstřelu a kolem rozpráší plno mikrobů a choroboplodných zárodků.

Musím se pak okoupat před i po. Před celá a po také, když mám čas.

Kdyby se čas nekroutil a neměnil rychlost, dalo by se spočítat mnohem rychleji, za jak dlouho se dostat z jednoho konce města na druhý. Jenže to by se nesmělo myslet. Jakmile se totiž zamyslím, v tu ránu je čas v trysku, zatímco když se zastavím, stojí čas se mnou, i když ho pobízím a postrkuji tím, že se pokouším myslet na něco, co by mě rozptýlilo a jeho zmátlo.

Představuji si svůj vlastní život v kostele nebo za stolem před veřejnými záchodky s talířkem a v silonovém plášti.

Musí to být něco extrémního, aby se mi fantazie spustila jako rýma v pokoji z umělé hmoty nebo výtah s přestřiženým lanem, co padá dolů v akčním filmu, i když moje fantazie je spíš vzlétavá. Nebere si ubrousky, má křídla a je bez hranic jako pomoc lidem v neštěstí od lidí, kteří jsou dobří. Taky bych se ráda nějak zavděčila, aby dobroty bylo ve světě víc a nemusela se pořád hledat špendlíkem, i když takovéhle škarohlídství, které na dobrotu nevěří, jí ani nijak nepomůže s rozmnožením. Používat jiná slova, třeba v každém duchu dobroty truchu, by naopak pomoct mohlo. Takže vytknout si pro začátek alespoň mluvení by nemuselo být tak málo, jak se zdá, když si uvědomím, že jazyk neumí ani přiložit ruku k dílu, protože žádné nemá, ani napsat cestopis, aby se ukázalo, jak to chodí také v jiných krajích, když už je člověk líný dělat něco přímo, ale psát ani cestovat jazyk neumí a navíc je měkký, a i když je to sval, tak je to jen jemný a zranitelný klient nějaké hlavy a někdy také žvýkačky.

V práci bych se ale bez něj neobešla a kolega ze zaměstnání by neměl být pomlouván jen kvůli tomu, že se to zrovna hodí do krámu. Lidé, co se neznají ke svým nejbližším a zapírají jejich důležitost, na to nakonec doplatí, a kdo má štěstí tu poučku vědět takhle předem, by byl hloupý, kdyby se choval jako ten, kdo to štěstí nemá. Třeba sloní chobot ten na indickém subkontinentu uzvedne kládu čerstvě poraženého stromu, jako by se nechumelilo, a asi si umí nějak poradit i s třískami. I v digivěku je tak slon člověku dobrým pomocníkem, ačkoli manuální síla je jen sexy, ale nepoužívá se, alespoň já nikoho takového neznám. Kdopak ale dneska ví, že sloní jazyk se nenazývá chobot?

K běžným obchůzkám se stejně takové znalosti nehodí, a kdyby všechny ty mé školní spadly za postel ke špinavým kapesníkům, vůbec nic by se nestalo. Ony jsou ale mezitím uskladněné v mozkovém laloku jedna na druhé jako v ledničce, a když si chci na nějakou starou vzpomenout, musím si k tomu vzít sekáček, takhle na kost už tam stačily zmrznout, ale alespoň se nekazí. Aby zapáchaly ještě i staré znalosti, to bychom se tu pěkně brzo vyudili puchem, však už to stačí. Z podpaží a mezinoží vyluzujeme stejně pachů až dost. Je to písnička, která nikdy nekončí, a refrén se odbývá každé léto v tramvaji, kde jsou lidé v tílkách a nosí huňatá podpaží. Na menších městech, kde osvěta jsou čisté uši a nehty, by vás taky pěkně vypoklonkovali. A právem. Jsme snad digi i my? Nikoli. Jen lidé, co vyluzují svoji písničku, a loudí tak o pozornost druhých.

Třeba by si mě bez té skvrny vzadu na šatech, co mi zandavák zas po měsíci ucedil, jenže nečekaně, taky nikdo nevšimnul. Ta ale tak nepáchne, spíš je vidět, abych to nedělala horší, než to bylo. Ten muž jen řekl, slečno, jako bych já zrovna doplňovala do regálů a on nemohl přečíst cenovku na svém balení pánské ochrany, ale zároveň ho také zajímalo, jestli zrudnu. Jenže v té tramvaji jsem se ničím brigádnici nepodobala. Neměla jsem ani cedulku se jménem Jarmila nebo Monika, ani tu usouženou fotku, co vám k cedulce nalepí, když už v oddělení pracujete déle. A proto mě to jeho slečno zarazilo. Nejsme přece v supermarketu ani v tanečních, ale v tramvaji na Červený Vrch a skvrna vzadu na mých šatech byla jako napotvoru také červená. Zandaváku, zandaváku. Je prostě kouzelník. Vyčaroval mi překvapení ani ne dvě hodiny potom, co jsem se sprchovala. Ten muž zas vykonal dobrý skutek, a to taky díky zandavákovi, protože nemůže mluvit, a tak mi o té skvrně nemohl říci, a tak to musel udělat on, ten muž. Zato zandavák určitě věděl, že ji dělá. Upufával si ještě za chůze náramně spokojeně, že se zase může zbavit té přebytečné sliznice. Červených řas, které v něm rostou, a nic z nich není.

Kromě televizního seriálu záhad, jehož první díl by se snažil mimo jiné odhadnout, jak velkou kabelu plnou náhradních blůz má nosit žena, které menopauza právě začala a je znamení panny jako já, sním o malinké sekačce na červené řasy mé neustále dorůstající sliznice, kterou bych používala předtím, než bych si koupila tak velkou kabelu, jakou by mi seriál doporučil.

Sekačka by měla červenou barvu, lesklou kapotu, velikost berušky a byla by na dálkové ovládání. Zandavák by si ji mohl pojmenovat, jak by chtěl, a jak ho znám, něco by si vymyslel, protože je to veselá kopa. Pak by stačilo rozhrnout závěsnu, jak to dělávám, než si to přikvačí rašple, a zavolat dovnitř, že sekačka je na cestě, aby se zandavák mohl ještě jednou dvěma masitými vlnami dát do rychtyku, mlasknout si, a pak už by jen čekal jako pán v tvídovém saku připravený na instalatéra, přičemž takhle upjatý zandavák většinou nebývá. Pro tu příležitost je tvídové sako stejně příliš nóbl a sekačka na červené řasy navíc není instalatér, ale mnohem spíš pomůcka zahradníka, a ti jsou známí svým sexuálním apetitem, takže zandavák jako místo výkonu povolání se šikne.

To samozřejmě neznamená, že má zandavák na takové věci pořád chuť. Naopak už mu skoro odešla a nechává se většinou přemlouvat jako primadona, jako by byl kdovíjak zvláštní, ale speciální je jen tím, že je můj a mně i patří, i když on si někdy stejně jako moji muži myslí že ne.

Pro atmosféru vilnosti, která se tím čechrá, je v tom nechávám. Protože když zandavákova majitelka už není jeho paní, ale jeho pánem je vlastník rašple, už se nemusí nic víc říkat a rajcovnost se nám tam plíží po čtyřech. Už nekouká klíčovou dírkou, ale shodila župánek, je jen v kombiné a má tak akorát tučná stehna a je tak přesně vypnutá, jak si to rašple sní. Potom se do ticha zašeptá, vezmi si mě a pořádně si zorej svýho bahňáka, a to už pánům rašple pěkně větrá a na špičce se jí dělá mléčná kapička. Tohle se ale musí umět, protože je to celé v nuancích a jen kousek od obyčejné sprosťačinky, a ta sice platí na nějaké zdravé prostoduché rašple ze všeho nejvíc, ale na ostýchavé působí neblahodárně, a dost je těch, kteří si představují něco delikátnějšího, a proto se to musí předem vždycky pečlivě zvážit.

Trochu tísně ale platí na všechny. Jen toho nesmí být příliš, protože některé rašple jsou hned strachy celé pryč, a když je po jejich úctyhodnosti veta, nemohou si přijít k hoblování a mně se krátí chvíle v nákupní galerii, kde je vždycky tak přesně akorát teplíčko i chládek, že ani při menopauze tam s sebou nebudu muset nosit tu kabelu s náhradními blůzami tak naditou.

Větrák u vstupu mezi posunovacími dveřmi, co se mi samy otvírají vstříc, mi rozcuchá celý účes, takže to vypadá, že jsem nepřišla pěšky, ale přijela vlakem a celou dobu jsem měla hlavu vykloněnou z okýnka. Ještě štěstí, že ji nebacila flaška, co nějaký ožrala vyhodil, říká si určitě prodavačka, protože kdyby mě bafla flaška, nepodepisovala bych právě 4560 korun útraty, ale čekala bych v čekárně ambulance, až na sesterně dojedí housky a zašijí mi obličej.

S takovým vzhledem by to bylo strašné. Vždycky když bych vyprávěla, jak k tomu došlo, zákusek i s kávou by muž z vlastní iniciativy zaplatil i za mě, ale rašple by mu z toho neposkočila. I jí by mě totiž bylo líto. Jenže nasucho bez jakékoli napumpované krve. Možná by mi položil ruku na rameno, místo, kam se pokládá starým a hnusným, protože na rameno ji lze bez přemáhání položit i někomu, kdo je zpocený, má ekzém nebo nemá zuby, ale pošeptat něco do ucha už se chce míň, zvlášť mně, na té straně, kudy by proletěla flaška a kus lalůčku odnesla s sebou. Do pár dnů by ho na železničním náspu sezobali ptáci a já bych si zvykla, ale takhle s pěkným obličejem se mi žije líp a zvykám si vůbec nerada.

Proto ve svém pokoji nic neměním, i když se mi vůbec nelíbí. Zvykat si, že pokoj je pěkný, když už by pěkný opravdu byl, je složitější než říkat si, že pěkný je, když přitom pěkný není. Když jsou navíc pokojové přestavby hotové, už nejdou vymýšlet a v bytě podle představ se usídlí nezáživné návštěvy, které vše komentují a na papír si špačkem, který jakoby náhodou vytáhly z kapsy, píší rozměry vaší nové sedací soupravy, které jim čtete z bukletu, jenž byl přiložen. Metr totiž doma nemáte, a tak taky vyjde najevo, že si svůj nábytek nesestavujete sama jako některé méně zámožné známé, ale máte na to sílu, a v tu ránu se dostáváte do řečí. Navíc někdo nadhodí, že by tu sílu chtěl vidět, a to neznamená, že by se chtěl s kýmkoli seznámit, ale že si máte někoho najít i vy, protože je vám třicet a kromě lítosti nebo závisti se k nějakým jiným lidským citům prý svobodné třicítky těžko dostanou. Lidi se vás takhle snaží k smrti vyděsit, zatímco si zapisují rozměry vašeho náramně pohodlného nábytku a diví se buď nahlas, nebo potichu, kde jste na to vzala peníze.

Proto v umělohmotném pokoji se žlutým ptáčkem nic měnit nebudu.

Říkám mu tak, protože pokoje jsou v bytě tři, a kdybych řekla jen umělohmotný pokoj, nebylo by jasné, který mám na mysli.

KUKAČKA

Dost mužů, kteří ke mně přijdou, si myslí, že je to poetické. Že jsem si třeba ten název umělohmotný třípokoj vymyslela jen pro ten jedinečný společný večer, a ten žlutý ptáček jim už ťuká v kalhotách celý nedočkavý a připravený buď jako píšťalka, kterou si vezmu do úst, a ona to ví a těší se a předem si popiskuje, nebo jako palička k bubínku, na který spolu zavíříme, nebo někdy jen jako obyčejná kukačka, co čeká v hodinách a neodbije dřív, než hodinový strojek v hájovničce nakáže, tak ta je také dobrá a může být i nejlepší.

Zvlášť jako ochmýřené mládě, které rychle roste. Nemotorné velké kukaččí mládě, které se vylíhne v hnízdě žlutých ptáčků a roste a roste, a samo se tomu diví, protože nic tak neobvyklého se ještě neděje, ani ruku jsem mu na něj nepoložila a ještě chvíli si budeme úplně obyčejně povídat o jeho práci pro telekomunikace, a zrovna to mě teď zajímá, protože internet mi pořád vypadává, málo si mě asi na ústředně váží, a tomu muži chci dát svoje číslo, když vtom si uvědomím, že už ho má, a v půlce věty se zastavím. Království dobře vážených zámlk, tak by se mohla moje sada umělohmotných pokojíčků ten večer klidně nazývat, a my dva jsme droboulinký Ken a křehká Barbie v růžovém umělohmotném domku, pro větší požitek se na nás můžete dívat shora z ptačí perspektivy a díky velikosti našeho hnízdečka lásky, které takhle není větší než krabice od bot, to mít všechno na dlani jako při vyhlídkovém letu vrtulníkem nad pamětihodnostmi města, a asi tolik by vás taky ten večer u mě stál. Jemu už stojí. Patří mezi ty velké kukačky, co jsou nejdřív nesmělé, protože v životě ještě neudělaly tolik zkušeností, kromě toho, že pár holátek vyhodily z hnízda, ale to bylo v té kanceláři telekomunikační firmy, a to se s touhle mojí úřadovnou vůbec nedá srovnat.

Myslím na to, že až si půjdu vyřídit ten internet, který je jako všechno přes známosti nejlepší, neudělám to telefonicky, ale vezmu si svůj klobouk s pavími pery a dole zazvoním jako obyčejná zákaznice, která se potřebuje na něco přeptat nebo si doplnit technické znalosti. Na recepci budu chtít mluvit přímo s ním, s touhle velkou kukačkou s kukaččí rašplí, co mu zrovna bude viset úplně bez nálady, protože v kancelářích takhle visívají. Ožije mu jen na chvilku, když se nová kolegyně sklání a doplňuje papíry do kopírovacího stroje a jako napotvoru ta přihrádka s papíry nejde zavřít a vyskakuje jako čertík. Úplně se zpotila, a přitom menopauzu nemá. Dalo by se říci, že to laškování začíná už tady. Kukačka se taky štafety hned chopil a bezradné kolegyni s velmi svěžími prsy a bundičkou, která je drží, aby skákaly jen stísněně a o to víc se o sebe třely, rád se zásuvem dvouruč pomáhá.

Papíry jsou hned se zaklapnutím v teplém pokojíčku vrnící kopírky pěkně dopnuté a kukačka je dopnut také, i když radši by zasouval i on, ale kolegyně mu věnuje jen letmý úsměv, příliš letmý i na nezávaznou kávu.

Šlo by si sice vyměnit pár firemních zkušeností u automatu na chodbě, ale na to si vzpomněl moc pozdě a dopnutou rašpli, která si blázínek myslela, že by mohlo dojít k zásuvu, popadl smutek z toho, že tak lehce vždycky vzplane, i když vůbec o nic nejde a je to předem ztracené. Něco takového se jí navíc děje každý den, tak proč se konečně nepoučí a nezůstane bimbací čili v klidném režimu celou dobu mezi toaletami?

Kukačka, teď už zase sám jen s kopírovacím strojem, co bručí, jako by bručení jenom předstíral, myslí na to, že nová kolegyně pije určitě kapučíno jako všechny ty minulé nové kolegyně, co chtějí být trochu nóbl a taky mají rády na vrchu tu pěničku. Rašple zauvažuje, že si malilinko poskočí, když si kukačka představuje, jak si nová kolegyně olizuje kapučínovou pěnu rty nabobtnalými rozkoší, a možná už by to navíc ani nebyla pěnička kapučína, ale výron rašpliny radosti. Jenže rašple si to poskočení na poslední chvíli rozmyslela, vzpomněla si, jak zbytečné bylo před chvílí, a kukačka tak nevypravil ani ten tichý sten, do kterého se mu chtělo, když si představil novou kolegyni s postříkanou tváří, celou by si ji slízat sama určitě nezvládla. Místo toho by jen bezmocně koulela velkýma srnčíma očima a do toho řasy, kterým by nezbývalo než trochu své černi pustit do mlíčí, by mrkaly překvapeně, jako by to bylo poprvé.

Kdyby mu bylo dvacet, mohl by se z toho kukačka udělat ještě jednou, ale ve čtyřiceti už asi ne.

Takže to byl nakonec tichý povzdech místo smyslného stenu, co by kukačka vyloudil těsně předtím, než bych na dveře jeho kanceláře, té úplně poslední na chodbě, zaťukala já. Bylo by to nesmělé zaťukání mladé datlice, co se teprve rozkoukává a není si jistá, jestli pomoc potřebuje zrovna tento strom, nebo ten vedle.

Tím, jestli klepeme na správnou kancelář, pokud jsme v ní nikdy předtím nebyli, si nemůžeme být nikdy jisti. Pokud na dveřích nejsou jmenovky ani čísla a jediný, kdo nám ty dveře popsal, byla sice rozkošná, ale unuděná brigádnice na recepci, které je jedno, kolikrát zaklepete omylem jinam, protože nakonec správné dveře najdete, a pak kolem ní nazpátek projdete ven v předstíraném spěchu, jako by to celé byla nakonec vaše chyba a ne její, té tygřice, co si jen dokola lakuje nehty a neví nic o firemní etiketě.

Tedy bych zaklepala nejistě, ale zároveň už trochu rozvrněně, znáte to? Když na někoho čekáte a to ťuky ťuk je jeho na sto honů, jak rychle se vám potom rozbuší srdce? On by byl už taky připraven. Načnutý tou novou kolegyní se svěžími prsy, i když znova pohroužený v papírech, to ťuky ťuk by ho zalechtalo, protože by si myslel, že to se vrací ona, a kdyby ho přišla poprosit o toner do tiskárny, určitě proto, aby jí ho tam pomohl natlačit, tu tubu plnou černé, a to by se pak pozvání na kapučíno rozumělo samo sebou, protože na firemní namlouvánky byl kukačka po těch letech expert a tohle ťuky ťuk vzápětí potom, co dvouručně tlačili čertíka zpátky do krabičky, by byly firemní namlouvánky jako z příručky, a možná by si dokonce ta nová kolegyně mohla vymyslet něco rafinovanějšího než ho rušit, zrovna když se zabral do loňského vyúčtování.

Teď jenom aby nebyl zklamaný, když místo té kočičky z vedlejšího oddělení, jejíž obličej si už přece jen stačil zapamatovat, tam budu stát já, že? Nejdřív by určitě trochu překvapený byl, tomu by se nedalo předejít, ale rašple nikdy tak rychle neposkakují, jako když o tom předem nebyly zpraveny a takříkajíc se musí improvizovat. Stejně jako stůl plný papírů s loňským vyúčtováním by v tu chvíli ještě netušil, k čemu bude vzápětí použit, a taky by mu to myslím nakonec nebylo proti mysli. I židle už se pod tím pořád stejným kukaččiným zadkem dost nudila, i když ho tenhle muž, stále ještě v saku a uškrcený v kravatě, má tak prvotřídní, jak zadky, na kterých se pořád jen sedí, obvykle nebývají. Zkosí se doplacata i na těch nejdražších jezdicích kancelářských židlích s polohováním a opěrátky.

Až začneme, bude ta opěrátka potřebovat, ale zatím mu jen podávám klobouk a jdu bez pozvání dál. Klobouk s pavími pery ještě kukačka nikdy neviděl ani mimo pracovní dobu, a jak jdu bez pozvání dál, ho taky trochu překvapí. Je prostě pořád dost zaražený a o rašpli zatím vůbec nemusíme mluvit, protože tam se zatím nic neděje, pumpička je přesně tak, jak si kukačka předsevzal, že by v ideálním případě měla mezi toaletami být. Jenže já se představím a odložím si i plášť, a to už se nám dole něco začíná dít jako v trepkovitém nálevu, který po delší době odložený na parapetu nad topením ožívá rejděním organismů. Nejdou pouhým okem postřehnout, ale ze sklenice se s předstihem linou pachy, které zrod nového života předznamenávají. Kondom bych samosebou vytáhla z kabelky až těsně předtím a jako mimochodem, s muži, s nimiž se neznám, z ochrany žertovnou pomůcku nedělám, vždyť všechno je tak křehké a já sama si také tak připadám. Jako sněhová královna celá ze třpytivých sněhových vloček a sítě pavučinek. Kukačka by si také říkal, jestli to celé není jen mámení, ale když bych si jeho dlaň vtiskla oběma rukama do klína, tak se zasténáním, jemuž navlas podobné mělo před chvílí patřit nové kolegyni, by přestal s takovými zbytečnými myšlenkami a všechno by pak už pokračovalo, jak má. Ta opěrátka na své fajnové kancelářské židli by chytil do každé ruky jedno mocně jako před neudržením a s mou hlavou mezi svými koleny by se začal dělat. Ale hned bych ho nenechala. Pomalounku. A když by otevřel oči, rašple rudá a trčící jako kyj namočený v krvi, v tu chvíli bych už ležela na stole s rozevřenými koleny a usmívala bych se jako sluníčko v časopise pro nejmenší a myslím, že v ten moment by už preciznost mého výrazu ani nebyla tak nutná jako na začátku, i když se nechci přeceňovat. Ale podcenit to také ne. No a konce jsou vždycky trochu posmutnělé a jeden druhému se podobají víc než začátky.

Chtěla bych, aby si pak druhý den přece jen nebyl úplně jist, zda to nebyl sen. Váček ochrany plný svého hlenu by v koši pod papíry s vyúčtováním hledal marně, protože ten bych vzala s sebou. Na prahu, pokud by byl uvnitř kanceláře, jinak by to mohlo sebrat děcko nějakého zaměstnance, co si přijde okopírovat k papínkovi referát, bych možná mohla nechat zapomenuté to nejmenší z mých pavích kloboukových per, kterým by se pak kukačka mohl laskat i další dny, když by měl mezi prací chvilenku, ale představa, že by si na něj ustříkl, mě od toho nápadu odrazuje. Protože celá tahle scéna by měla být hlavně něžná a mazlivá jako ten můj sněhovovločkový úbor a sperma stejně jako zandavákovo mlaskání, když mu podávaná strava chutná, jsou reality, které mám každý týden několikrát ve svém umělohmotném tři plus jedna, a tam jsou teď také zavřeny stejně jako kukačka v mém bytě, náš zákazník náš pán. Je jen trochu zmatený, že jsem se v půlce věty tak zarazila.

Neví totiž nic o mém úmyslu s tím telefonem, a jak jsem si na poslední chvíli uvědomila, že ho má, a už vůbec nic netuší o tom, co se právě stalo v jeho kanceláři a že kdyby to byla pravda, uklízečka, co po směně chodí vynést koše, by se okamžitě hnala otevřít okno, protože vzduch by tam byl jak po smíšené hodině aerobiku. Mimochodem kukačka má v kanceláři pod šanony činky a já mám ráda muže, kteří se o sebe starají. Vím to, i když jsem v jeho kanceláři nikdy nebyla a nikdo mě tam taky nedostane, ale kukačkovo tělo už za chvíli poznám a svaly mu budou hrát, když rašple se zandavákem budou hudlat tu svoji koledu. Ten večer pravda trochu falešně, kukačka se, jak se dalo čekat, té svojí nervozity ten první večer úplně nezbavil a já také nejsem úplně vždy ve formě. Celkově to ale proběhlo bez zádrhelů a já se navíc dozvěděla o nových telefonních tarifech a hned druhý den jsem si podle kukačkovy rady přehlásila linku. Dlouho jsem si ji chtěla zrušit úplně, protože mimoto mi pořád v kabelce bzíká mobil, a když někdy doma došlo na bzučákový dvojhlas a já nevěděla, kam skočit dřív, říkala jsem si, tohle je zrovna jedno z těch dilemat, které bych si mohla ušetřit.

Mít kolem sebe tolik strojků, co pořád chtějí milé zacházení, je nejlepší cesta k rozmrzelosti. Když třeba volá muž a je to klient, ale vidět je jen číslo a ne rašple s jmenovkou a moje nevlídnost se mi vymstí. Jenže kvůli tomu kukačkovu výhodnému tarifu se nakonec žádný telefon stejně nerušil.

Hodně nezbedné rašple se někdy dělají už při telefonování, dokonce už při tom prvním kontaktním hovoru se mnou, který by se ničím neměl lišit dejme tomu od telefonní infolinky o počasí nebo infolinky na zahraniční telefonní čísla. Tyto služby mají také část své hlasovosti namluvenou na pásku nebo spíš digi hlaďoučké cédéčko, všimli jste si? Nejdřív je ta paní tam vevnitř taková milá s hlasem, který by určitě mohl prorazit i v rozhlasových hrách nebo u finančně mnohem lépe ohodnoceného dabingu zahraničních reklam, ale ona má prostě svou práci ráda a ani za nic by ji nevyměnila za nějaké dobře placené místo, co nemluví s lidmi, ale do strojů, a navíc nikomu tak nepomáhá jako infolinka o počasí, která denně zachraňuje desítky a možná stovky slečen před promočením, jež by jim prostydnutým zabránilo jít další den na schůzku anebo by kvůli promrzlým nohám z mokrých ponožek neměly večer chuť na žádné hopsahejsa se svým chlapcem, a to by jej také mrzelo.

Tyto telefonní ženy nám radí pršiplášť nebo si přibalit opalovací krém, má-li někdo typ pokožky jedna, jedna plus nebo dvě mínus. Ostatně krém je dobré mít s sebou po ruce vždy. Kvůli nadbytečnému maštění snad ještě nikdo nikdy neumřel, a pokud to budu já, alespoň si ke všem svým výjimečnostem ještě navrch pořídím jeden Guinessův rekůrdek. Ale to bych prosila až za pár let. Třicet je přece jen teprve brána do dospělosti, a ne nějaká výlevka směrem do života tam, jenž se prý uskutečňuje za odměnu. To tvrdí zase jiní milí pánové. Ani už nevím, jak se ti všichni jejich kardinálové a svaté trojice vlastně jmenují. Jestli ale mají část namluvenou na pásce i oni, řekla bych tomuto světu, že je jedním velkým podfukem, přímo do očí. Ať už se s tím nějak vyrovná sám a volá na nějakou terapeutickou linku první pomoci také laskavě někdy on, a nejen my, které k tomu dohání svou věčnou vrtošivostí a nepředvídatelnými náladami.

Ta paní na infolince mi po tak milém začátku, kdy jsem měla pocit, že má zájem i o mne osobně, že třeba věhlas mých služeb se nějak donesl až k nim na ústřednu a ona by teď chtěla poznat, jaké je to opravdu, když je žena spokojená, a nejen že to předstírá, tak po tak milém začátku najednou ve sluchátku cvaklo, jako když se na bundičce rozepne druk.

Svlékat se ostatně paní na telefonu mohou bez obav, protože videotelefon většina lidí nemá, a i kdyby nějaký nestyda volal na linku informací o zahraničních telefonních číslech videotelefonem, a ta paní ho měla, začne někde blikat světélko s upozorněním, že všechno není v pořádku, a ona se stihne obléknout, ještě než se k takovému nevychovanci dostane, protože skoro vždycky se nejdřív čeká ve frontě s písničkou, než na vás dojde řada. Takovýhle mají holt na ústředně systém, zavedli si ho už pěkně dávno a jen tak ho asi měnit nebudou.

To červené světélko, co bliká, když se mu něco nelíbí, nereaguje tak citlivě nejen na telefonáty z videotelefonů, ale i na všechna čísla, jež má uložená v paměti a která jsou těch, kteří již nějakou dobu telefon nezaplatili anebo jsou to telefony opuštěných domů a bytů, kde je důvodné podezření kriminality, ale muži od policie ještě nestihli takové místo osobně navštívit, mají totiž také jiné věci na práci, o těch mám ale zakázáno podrobněji hovořit, a tak mužům od policie telefonní ústředny slouží jako pomocná zařízení.

Telefonní hovor z čísla, odkud volá živel, je automaticky natáčen a zaznamenáván ve zvýšené zvukové kvalitě, aby i hlasové změny způsobené chronickou rýmou nebo momentální nevyspalostí byly slyšet tak dobře, jak kdyby je živel šeptal přímo do ouška policejnímu vyšetřovateli. Takhle důmyslné propojení policejních složek s těmi informačními napomáhá nám všem vystaveným jinak jejich řádění bez ochrany, aby nám také byly někdy k užitku.

Řečeno stručně a bez okolků, po milém rozhovoru s paní, kdy už jsem měla skoro na jazyku jednu speciální nabídečku, kterou bychom si mohly spolu zkusit, přišlo to cvaknutí od druku na bundičce a číslo, které jsem potřebovala, začala do sluchátka recitovat nějaká podělaná mašina jako stanice vlaku na velkém nádraží, která se stala v posledních letech stejně nelidská a digi, ačkoli to tradičně bylo to největší útočiště člověčiny. Toho mazu a výměšků tam vždycky bývalo víc, než kolik oleje vyjede mezi svými koly za směnu solidní lokomotiva, a místo toho jsou teď všude nastrkané tyhle digi dámy a pánové, říkám vám hrůza, někdy i já člověk optimista z toho začínám být trochu depresivní, když vám to na nádraží nebo do sluchátka neklesá s intonací mezi čísly nebo jmény měst. To si pak připadám jako vlčák na cvičáku, co se na něj jen štěkají povely, a když zrovna nemáte po ruce tužku, víc než dvakrát vám to do sluchátka ani nezopakují.

Tohle jen pro úvod, aby bylo jasné, za co za všechno se u mě platí, a ta suma se pak ukáže jako nikoli horentní, ale naopak přiměřená a nadneseně řečeno směšná, když do ní započítáte právě i tu mou intonaci, prý snad mazlivou i napoprvé, když jsem v náladě, ale já spíš vždy mužům zdůrazňuji, že vše, co si přejí, mohou zopakovat ještě jednou a stejně tak to můžu pro ně udělat i já.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Umělohmotný třípokoj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.