Obsah

O autorovi

Seznam zkratek právních předpisů

Předmluva

Kapitola 1 Úvod

1.1 Pojetí a struktura publikace

1.2 NOZ

1.3 Zástavní právo v NOZ

Kapitola 2 Zástavní právo

2.1 Pojem a zásady zástavního práva

2.2 Vznik a vývoj zástavního práva

2.2.1 Vznik a historický vývoj zástavního práva

2.2.2 Vývoj institutu v českých zemích

2.2.3 Vývoj zákonné úpravy zástavního práva po roce 1989

2.3 Funkce zástavního práva

2.4 Subjekty zástavního práva

2.5 Systematika zákonné úpravy zástavního práva

2.6 Další ustanovení NOZ týkající se zástavního práva

2.6.1 Ustanovení NOZ s dopadem na zástavní právo

2.6.2 Obecná ustanovení o zajištění dluhů

2.7 Přechodná ustanovení v NOZ

Kapitola 3 Zástava

3.1 Způsobilá zástava

3.2 Budoucí zástavní právo

3.3 Zastavení ideální části věci

3.4 Jednotlivé předměty zástavního práva

Kapitola 4 Rozsah zástavního práva

4.1 Přírůstek, příslušenství, plody a užitky zástavy

4.2 Rozsah zástavního práva k pohledávce a k cennému papíru

4.3 Rozsah zástavního práva k hromadné věci

4.4 Přeměna, rozdělení a spojení zástav

4.5 Vespolné zástavní právo

Kapitola 5 Zajištěný dluh

5.1 Terminologie

5.2 Zajištěný dluh – obecně

5.3 Rozsah zajištění dluhu

5.4 Zajištění peněžitého a nepeněžitého dluhu

5.5 Zajištění budoucího a podmíněného dluhu

5.6 Maximální zástavní právo

5.7 Zajištění dluhu v případě odstoupení od smlouvy

Kapitola 6 Právní důvody vzniku zástavního práva

6.1 Úvod

6.2 Vznik smluvního zástavního práva

6.3 Vznik zástavního práva v souvislosti s děděním

6.4 Zástavní právo vzniklé rozhodnutím orgánu veřejné moci

6.5 Zákonné zástavní právo

6.6 Strany zástavní smlouvy

6.7 Zástavní smlouva a její náležitosti

6.8 Forma zástavní smlouvy

Kapitola 7 Právní způsoby vzniku zástavního práva

7.1 Úvod

7.2 Hypotekární a ruční zástavní právo

7.3 Vznik zástavního práva k nemovitým věcem

7.3.1 Úvod – vznik zástavního práva k věcem zapsaným ve veřejném seznamu

7.3.2 Vývoj právní úpravy

7.3.3 Zápis do katastru nemovitostí

7.3.4 Nemovité věci nezapisované do veřejného seznamu

7.4 Vznik zástavního práva k movitým věcem

7.4.1 Vývoj právní úpravy

7.4.2 Úprava v NOZ – úvod

7.4.3 Odevzdání zástavy zástavnímu věřiteli

7.4.4 Odevzdání zástavy třetí osobě

7.4.5 Vznik zástavního práva označením zástavy

7.4.6 Vznik zástavního práva zápisem do Rejstříku zástav

7.4.6.1 Zástavní práva zapisovaná do Rejstříku zástav

7.4.6.2 Rejstřík zástav (včetně zápisu do rejstříku)

7.4.6.3 Vznik zástavního práva k silničním motorovým vozidlům

7.4.6.4 Vznik zástavního práva k hromadné věci (obchodnímu závodu)

Kapitola 8 Zastavení cizí věci

8.1 Zastavení cizí věci se souhlasem vlastníka

8.2 Zastavení cizí věci bez souhlasu vlastníka

8.3 Zastavení cizí movité věci v zastavárenském závodu

8.4 Odstoupení od smlouvy o převodu vlastnického práva a zástavní právo třetí osoby

Kapitola 9 Práva a povinnosti ze zástavního práva

9.1 Úvod

9.2 Zhoršení zástavy na úkor zástavního věřitele

9.2.1 Účel ustanovení

9.2.2 Faktické jednání zástavního dlužníka

9.2.3 Právní dispozice zástavního dlužníka se zástavou

9.2.4 Odpovědnost zástavního dlužníka za zhoršení zástavy

9.2.5 Přiměřené doplnění zástavy

9.3 Právo zástavního věřitele na pojistné plnění

9.4 Práva a povinnosti v případě odevzdání zástavy

9.4.1 Úvod

9.4.2 Věcný dopad ustanovení

9.4.3 Detence věci zástavním věřitelem

9.4.4 Povinnost kustodie

9.4.5 Užívání zástavy zástavním věřitelem

9.4.6 Práva a povinnosti třetí osoby, jíž byla zástava odevzdána

9.4.7 Provedení změny zápisu o zástavním právu

Kapitola 10 Výkon zástavního práva

10.1 Uhrazovací funkce zástavního práva

10.2 Uspokojení ze zástavy v historickém vývoji

10.3 Úprava výkonu zástavního práva v občanském zákoníku č. 40/1964 Sb. a její srovnání s vybranými zahraničními úpravami

10.3.1 Atributy výkonu zástavního práva v úpravě obč. z.

10.3.2 Realizace zástavního práva ve vybraných zahraničních úpravách

10.3.2.1 Úvod

10.3.2.2 Právní úpravy angloamerické

10.3.2.3 Právní úpravy evropské

10.3.2.4 Mezinárodní projekty (modelové zákony)

10.3.2.5 Krátké shrnutí

10.4 Výkon zástavního práva v NOZ

10.4.1 Změna pojetí výkonu zástavního práva

10.4.2 Smluvní způsoby uspokojení ze zástavy

10.4.2.1 Dohoda o způsobu uspokojení ze zástavy – forma, smluvní strany, obsah

10.4.2.2 Účinky dohody o způsobu uspokojení ze zástavy

10.4.2.3 Konkrétní smluvní způsoby uspokojení ze zástavy

10.4.2.4 Povinnost odborné péče

10.4.2.5 Zánik zástavního práva při realizaci smluvního způsobu uspokojení

10.4.2.6 Exekuční titul jako předpoklad výkonu

10.4.3 Subsidiární způsoby uspokojení ze zástavy

10.4.3.1 Úvod

10.4.3.2 Veřejná dražba

10.4.3.3 Soudní prodej zástavy

10.4.4 Zákonný rámec procesu uspokojení ze zástavy

10.4.5 Pluralita zástavních práv

10.4.5.1 Pořadí zástavních práv

10.4.5.2 Výkon zástavního práva při více zástavních věřitelích

Kapitola 11 Zakázaná ujednání

11.1 Úvod

11.2 Nemožnost vyplatit zástavu

11.3 Nemožnost uspokojit se ze zástavy

11.4 Libovolnost způsobů realizace zástavního práva

11.4.1 Úvod

11.4.2 Zpeněžení zástavy libovolným způsobem

11.4.3 Ponechání si zástavy za libovolnou či předem určenou cenu

11.4.4 Zvláštní ochrana spotřebitelů a malých nebo středních podnikatelů

11.5 Požívání zástavy zástavním věřitelem

11.6 Ujednání omezující právní dispozice se zástavou

Kapitola 12 Zánik zástavního práva

12.1 Jednotlivé způsoby zániku zástavního práva

12.1.1 Úvod

12.1.2 Zánik zástavního práva v důsledku zániku zajištěného dluhu

12.1.3 Zánik zástavního práva při trvání zajištěného dluhu

12.1.4 Zánik zástavního práva při převodu zástavy

12.2 Promlčení zástavního práva

12.3 Výmaz zástavního práva

12.4 Uvolněné zástavní právo

12.5 Záměna zástavního práva

Kapitola 13 Zástavní právo k podílu v korporaci

13.1 Zastavitelnost podílu v korporaci

13.2 Vznik zástavního práva k podílu v korporaci

13.3 Trvání a výkon zástavního práva k podílu v korporaci

13.3.1 Výkon hlasovacích práv

13.3.2 Plnění plynoucí z účasti na korporaci

13.3.3 Zahájení výkonu zástavního práva

13.3.4 Základní způsoby výkonu zástavního práva

13.3.5 Speciální způsoby výkonu zástavního práva

Kapitola 14 Zástavní právo k cennému papíru

14.1 Cenné papíry a jejich zastavitelnost

14.2 Vznik zástavního práva k cennému papíru

14.3 Zástavní právo k účtu zaknihovaných cenných papírů

14.4 Trvání, výkon a zánik zástavního práva k cennému papíru

Kapitola 15 Zástavní právo k pohledávce

15.1 Pohledávka jako způsobilá zástava

15.2 Povaha zástavního práva k pohledávce

15.3 Vznik zástavního práva k pohledávce

15.4 Průběh a výkon zástavního práva k pohledávce

15.4.1 Obecně k realizaci zástavního práva k pohledávce

15.4.2 Splatnost zastavené pohledávky

15.4.3 Nesplatnost zastavené pohledávky

15.4.4 Poskytnutí plnění věřiteli namísto zástavnímu věřiteli

15.4.5 Započtení zastavené pohledávky

15.4.6 Nucený výkon zástavního práva k pohledávce

15.4.7 Totožnost osoby zástavního věřitele a poddlužníka

Přehled judikatury k jednotlivým kapitolám

Seznam použité literatury (výběrově)

Vzor citace: VYMAZAL, L. Zástavní právo v novém občanském zákoníku . 2. vydání . Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015, 516 s.

www.wolterskluwer.cz

Právní stav publikace je k 1. 4. 2015.

© JUDr. Lukáš Vymazal, Ph.D., 2015

ISBN 978-80-7478-996-0 (brož.)

ISBN 978-80-7478-997-7 (e-pub)

Zástavní právo v novém občanském zákoníku

Lukáš Vymazal

Vydává Wolters Kluwer, a. s.

U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3,

v roce 2015 jako svou 2169. publikaci.

Redaktorka Veronika Machková

Rejstřík Ondřej Černý

Grafický návrh obálky Michaela Blažejová

Vydání druhé, doplněné a upravené

(První vydání vyšlo v nakladatelství Linde Praha, a. s., 2014)

Stran 516

Sazba SERIFA® Jinonická 80, 150 00 Praha 5

Tisk Sowa Sp. z o. o., ul. Raszyńska 13, 05-500 Piaseczno, Poland

Obsah této publikace naleznete také v systému ASPI.

E-kniha k dostání na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz

e-mail: obchod@wolterskluwer.cz

tel.: 246 040 405, 246 040 400

fax: 246 040 401

O autorovi

JUDr. Lukáš Vymazal, Ph.D., absolvent Právnické fakulty Univerzity Karlovy, se problematice zástavního práva věnuje dlouhodobě po stránce praktické jako právník činný v bankovní sféře i po stránce teoretické, když v tomto směru získal průpravu jako doktorand Ústavu státu a práva AV ČR pod vedením prof. Eliáše. Otázkami zástavního práva se zabývá nejen ve své právní (korporační) praxi, ale i v rámci svého působení v expertní skupině Komise OSN pro mezinárodní obchodní právo (UNCITRAL) – pracovní skupina Zajišťovací prostředky.

Je autorem podrobného komentáře k úpravě zástavního práva v občanském zákoníku č. 40/1964 Sb. (Linde Praha, a. s., 2012); tato publikace byla oceněna jako „po odborné stránce kvalitní, autorsky pečlivě zpracované dílo, které usnadňuje poznání právně komplikované a prakticky významné právní úpravy institutu“, kdy autor mj. „dobře dokládá způsobem zpracování i obsahem svého díla pravdivost Tilschova poznamenání, že právní věda je především vědou praktickou“ (recenze K. Eliáše v Právníku 9/2013). Lukáš Vymazal je též autorem dílčích časopiseckých studií k institutu zástavního práva a věnuje se také přednáškové činnosti.

Seznam zkratek právních předpisů

BGB německý občanský zákoník

CC francouzský občanský zákoník

ex. ř. zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů

katastrální vyhláška vyhláška č. 357/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální vyhláška)

katastrální zákon zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

not. ř. zákon č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

NOZ zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

o. s. ř. zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z. o. zákon č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský

obč. z. zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

obch. z. zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

z. o. k. zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zákon o vlastnictví bytů zákon č. 72/1994 Sb., kterým se upravují některé spoluvlastnické vztahy k budovám a některé vlastnické vztahy k bytům a nebytovým prostorům a doplňují některé zákony (zákon o vlastnictví bytů)

Předmluva

Vážení čtenáři,

dovolujeme si vám předložit publikaci zaměřenou na úpravu zástavního práva v novém občanském zákoníku (zákon č. 89/2012 Sb.).

Jedná se o druhé vydání této publikace (první vyšlo v nakladatelství Linde Praha v roce 2014), které se obsahově neliší od vydání prvního, na několika místech je však doplněno o nové poznatky či judikáty (například u výkladu o zajišťování pohledávek z bankovních záruk). Publikace zároveň volně navazuje na předchozí autorův vydaný text (komentář) z roku 2012, věnovaný zástavnímu právu ve „starém“ občanském zákoníku (zákon č. 40/1964 Sb.).

Předkládaná monografie podrobně vykládá jednotlivá ustanovení týkající se zástavního práva a upozorňuje na přínosy i nedostatky nové úpravy. Autor se přitom zaměřuje na praktické dopady nové úpravy zástavního práva, četně poukazuje na možné výkladové problémy a nabízí jejich řešení. Nová úprava je také srovnávána s úpravou v předchozím občanském zákoníku i s některými zahraničními vzory.

Text je řazen do tematických kapitol, zabývajících se jednotlivými oblastmi a fázemi zástavního práva. K rychlé orientaci v textu má přispět jak členění kapitol na dílčí pasáže, označené arabskými číslicemi, tak grafické zvýraznění klíčových pojmů těchto pasáží. Na závěr publikace je připojen přehled judikatury uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, která je použitelná i po přijetí nové úpravy. Na další využitelnou judikaturu i novou literaturu autor hojně odkazuje v samotném textu publikace.

Výše uvedené naznačuje, že předkládaná publikace by měla být užitečným a praktickým průvodcem v nové úpravě zástavního práva jakožto významného a v praxi velmi frekventovaného zajišťovacího prostředku.

září, 2015

Redakce s autorem

Kapitola 1 Úvod

1.1 Pojetí a struktura publikace

Dne 1. 1. 2014 nabyl účinnosti zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (dále v textu jen „NOZ“ – nový občanský zákoník), a k témuž dni byl zrušen do té doby platný zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník (dále v textu jen „obč. z.“). Na tuto zásadní změnu právní úpravy reaguje také předkládaná publikace, která se zabývá institutem zástavního práva. Zatímco autorova předchozí práce k témuž tématu se zaměřovala na úpravu zástavního práva v obč. z.,1 předkládaná publikace – jakkoliv na předchozí práci navazuje^2 – soustředí svůj zájem především na úpravu zástavního práva v NOZ.

Nově předložená publikace se pokouší podrobně vyložit úpravu zástavního práva v NOZ, přitom se opírá i o řešení teoretických otázek zástavního práva^3 a v neposlední řadě úpravu v NOZ srovnává s úpravou zástavního práva v obč. z. Svým zaměřením se tedy v podstatě jedná o monografii k institutu zástavního práva, přičemž teoretické otázky zástavněprávní problematiky jsou zde aplikovány primárně na úpravu zástavního práva v NOZ. Těžiště prezentované monografie spočívá v textech, které obšírně zkoumají nově přijatou úpravu a hledají její silné i slabé stránky.

Publikace není formálně koncipována jako ryzí komentář k jednotlivým ustanovením zástavního práva v NOZ, vnějškově rozebírající každé ustanovení zákona zvlášť. Jedná se spíše o souvislý text, strukturovaný do tematických kapitol, ve kterém jsou jednotlivá ustanovení NOZ týkající se zástavního práva probírána v celkovém kontextu problematiky zástavního práva a v jejich vzájemné spojitosti.

Naznačené pojetí práce sice zdánlivě nemusí usnadňovat rychlou orientaci čtenáře při praktickém využívání knihy, na druhou stranu však umožňuje lépe vyložit jednotlivé otázky zástavního práva v souvislostech. Zejména z posledně uvedeného důvodu pak autor upřednostnil formu tematicky členěných kapitol, zahrnujících výklad k veškerým ustanovením zástavního práva v NOZ, před útvarem komentáře, vykládajícího jednotlivá dílčí ustanovení zákona formálně zvlášť. K přehlednosti publikace by mělo přispět zvýraznění klíčových pojmů, indikujících dílčí téma určité pasáže textu.

Při zpracovávání zástavněprávní problematiky se autor pokoušel – pamětliv výstrahy právnického aforismu, podle něhož kde začíná problém, tam končí komentář – před výkladovými otázkami neuhýbat, naopak se snažil možné interpretační problémy sám vyhledávat a řešit je; nečiní si přitom nějakou licenci na správný výklad a drží se zásady, že i nepřiléhavě vyložená sporná otázka může mít pro čtenáře užitek tím, že je navede k jinému výkladu.

Literatura k tématu zástavního práva je výběrově jmenována v seznamu použité literatury v závěru publikace; příslušná literatura tedy není uváděna za jednotlivými tematickými kapitolami. Důvodem je skutečnost, že textů zaměřených přímo na úpravu zástavního práva v NOZ bylo doposud publikováno poskrovnu, a není tak zatím dobře možné vytvářet zvláštní sekce se seznamem nové literatury za každou tematickou kapitolou. Přehled dosud vyšlých textů zabývajících se zástavním právem v NOZ tak lze nalézt jak v seznamu použité literatury (spolu s publikacemi zabývajícími se zástavním právem obecně nebo jinak na zástavní právo dopadajícími), tak je na ně zároveň odkazováno v rámci výkladu v jednotlivých kapitolách této publikace.

Na závěr publikace zařadil autor přehled judikatury publikované ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, která se váže k tématům příslušných kapitol. Z judikatury publikované v označené sbírce byla však vybrána pouze ta, která je podle názoru autora použitelná i po přijetí nové úpravy (NOZ). Další zásadní rozhodnutí soudů vyšších instancí, která však nebyla zveřejněna v označené sbírce, jsou citována přímo v textu výkladu.

1.2 NOZ

Není cílem této práce se podrobněji zabývat novým občanským zákoníkem jako takovým, analyzovat jeho ideové základy, inspirační zdroje, hlavní paradigmata či základní koncepční změny, které tato soukromoprávní kodifikace přináší. Tato práce se zaměřuje na NOZ především prizmatem úpravy institutu zástavního práva a do výkladu obecnějších právních otázek souvisejících s novou úpravou či do rozboru jiných právních institutů se pouští pouze tam, kde je to z hlediska institutu zástavního práva kontextuálně vhodné nebo z jiných výkladových důvodů nezbytné.

Pokud jde o NOZ a důvody jeho přijetí, jeho cíle, pojetí, tvůrčí zdroje, metodologii, hlavní zásady či obecný přístup k jednotlivým právním institutům, lze odkázat na podrobně zpracovanou důvodovou zprávu k NOZ, resp. zejména na její obecnou část. K uvedeným ideově koncepčním otázkám vyšla již před účinností NOZ také celá řada článků a studií, na něž lze poukázat.4

Samotný NOZ svůj cíl spatřuje – slovy důvodové zprávy – ve vytvoření standardního občanského zákoníku kontinentálního typu (respektujícího tradici středoevropského právního myšlení), což znamená také nutnost rozejít se s právními tradicemi totalitarismu, resp. s paradigmaty totalitárních právních přístupů k regulaci soukromého života dosud uchovanými ve značné míře v dosavadním obč. z.5 Četné příklady takového přístupu v obč. z. dokládá jednak samotná důvodová zpráva k NOZ, jednak pak i odborná literatura.6

Dosavadnímu obč. z. byly vytýkány nedostatky ideové, systematické, obsahové i výrazové (terminologické^7). Předně šlo o celkové ideové pojetí zákoníku,8 projevující se i v upřednostňování zásady rovnosti oproti principu autonomie vůle, v odklonu od dispozitivity úpravy, v preferenci neplatnosti právních jednání, v posílení prekluze na úkor promlčení, v nedostatečné úpravě dědického práva či v pojetí věci v právním smyslu omezené jen na hmotné předměty, dále vůbec i o koncepci zákoníku primárně zaměřeného na úpravu majetkových vztahů a podceňujícího význam statusových otázek a osobních práv (právní postavení člověka)9 a konečně i o zjednodušení či úplné potlačení některých tradičních právních institutů. Tradiční soustava soukromého práva se rozpadla do dílčích samostatných kodexů (občanského, obchodního, pracovního, rodinného), přičemž například úprava v obč. z. a v obchodním zákoníku byla – pokud jde o závazkové právo – do jisté míry duplicitní.

NOZ výše uvedené zásadním způsobem mění. Myšlenkové ukotvení NOZ tkví podle jeho důvodové zprávy v respektu k osobnosti člověka jako svobodného individua způsobilého žít podle svého a rozhodovat o svých soukromých záležitostech samostatně. NOZ vychází z ideje, že soukromé právo slouží člověku jako prostředek k prosazení jeho svobody;10 účelem kodexu je garantovat svobodné utváření soukromého života – zásadní význam se proto přičítá principu autonomie vůle.11

NOZ dále prostřednictvím své důvodové zprávy vysvětluje, že „osu celé úpravy představuje člověk a jeho zájmy. Právní postavení člověka jako jednotlivce, včetně úpravy práv výlučně a přirozeně spjatých s jeho osobou, je klíčové téma první části zákoníku. Otázky spojené s jeho rodinou a rodinnými vztahy upravuje druhá část; jeho majetku a osudu tohoto majetku po smrti člověka se věnuje třetí část. Čtvrtá část upravuje obligační právo, tedy práva a povinnosti vzniklá člověku vůči jiným z jeho soukromého styku s jinými osobami.“

NOZ je pojímán jako obecný kodex soukromého práva, a opouští se tak předešlé pojetí speciálních komplexních soukromoprávních úprav. Hledisko kodexu jako obecného předpisu soukromého práva je vyjádřeno v ustanovení § 9 odst. 2 NOZ – NOZ je zákonem subsidiárně aplikovatelným pro celé soukromé právo, pokud speciální soukromoprávní předpisy neupravují daný případ odlišně. To má svůj význam i pro oblast zástavního práva: neupravuje-li zvláštní předpis (obsahující speciální úpravu zástavního práva^12) nějakou otázku zástavního práva, aplikují se při řešení otázky normy obsažené v ustanoveních NOZ.13

1.3 Zástavní právo v NOZ

1. NOZ významným způsobem zasáhl i do úpravy institutu zástavního práva. Pokud jde o oprávněnost takového zásahu, podrobný rozbor úpravy zástavního práva v obč. z. do značné míry potvrdil hypotézu, že dosavadní úprava zástavního práva neměla s ohledem na obsah a koncepci své úpravy potenciál obstát i do budoucna.14

2. Jde-li v obecnosti o základní charakteristické znaky nové úpravy zástavního práva v NOZ, lze v úvodní zkratce uvést následující.

Nová úprava v prvé řadě netrpí kusovitostí předchozí úpravy, tj. výslovně řeší některé potenciálně sporné otázky a neponechává je tak k dotváření (leckdy nepředvídatelné) soudní praxi.

NOZ dále respektuje svobodnou vůli stran, což se významně projevuje i v úpravě zástavního práva; mimo jiné se pak výrazně rozšiřují možnosti stran při realizaci zástavního práva.

NOZ také zpřesňuje některá stávající pravidla týkající se zástavního práva (obsažená již určitým způsobem v obč. z.) a zavádí některé nové (tradiční či v zahraničí běžné) zástavněprávní instituty.

Zaměříme-li se přitom na intenzitu změn, s určitou mírou zobecnění lze v případě nové úpravy výkonu zástavního práva hovořit – v relaci k dosavadní úpravě výkonu zástavního práva – o diskontinuitě, zatímco v ostatních oblastech úpravy zástavního práva jde spíše o kontinuální vývoj (byť mnoho dílčích změn zasáhlo i tuto oblast).

3. Měřítkům kvalitní úpravy vyhovovala úprava zástavního práva v obč. z. přijatá po roce 1989 jen stěží.15 Torzovitá, postupně novelizovaná úprava, tkvící svým základem v deformovaném pojetí zástavního práva v obou socialistických občanských zákonících, nenabízela svým adresátům až do konce devadesátých let ani základní standard. Nejasnosti ohledně možností výkonu zástavního práva, úprava roztříštěná v hospodářském, obchodním a občanském zákoníku, časté novelizace znamenající rozdílné hmotněprávní i procesní postavení subjektů jednotlivých zástavněprávních vztahů podle doby vzniku zástavního práva (resp. práva na uspokojení),16 neexistence speciálních úprav (soudní prodej zástavy, veřejná dražba), to byly základní nedostatky, které se podařilo odstranit až novelizacemi počínajícími zákonem č. 165/1998 Sb.

Přes tyto změny, které učinily úpravu zástavního práva alespoň prakticky použitelnou v občanském a hospodářském styku, vykazovala úprava nemálo zvláštností a nedostatků a chyběla v ní i řada instrumentů týkajících se zástavního práva běžných v kontinentální Evropě.17

Závažné nedostatky úpravy obč. z. bylo možno shledat zejména v oblasti výkonu zástavního práva. Tato strnulá úprava se v kontextu zahraničních úprav a mezinárodních modelových zákonů jevila jako velmi regulativní. Zákoník při výkonu zástavního práva žádným způsobem nepřihlížel k vůli stran zástavněprávního vztahu; zástavní dlužník a věřitel se nemohli dohodnout na žádném jiném způsobu uspokojení ze zástavy, než předepisoval zákon, případnou dohodu stíhala sankce absolutní neplatnosti. Zákoník sám však mnoho alternativ výkonu práva na uspokojení ze zástavy nenabízel a umožňoval pouze zpeněžení zástavy v relativně zdlouhavých, formálních a nákladných procesech. Zákoník přitom nepřipouštěl odchylnou dohodu stran o způsobu uspokojení ze zástavy ani po splatnosti zajištěného dluhu, tedy v okamžiku, kdy nebylo nutné pochybovat o případné faktické nerovnováze v postavení stran; stát (zákonodárce) se domníval, že jen on sám nejlépe rozumí potřebám svých občanů (subjektů) a zcela zde ignoroval případnou shodnou vůli stran.

Jak již však bylo vyloženo v citované publikaci,18 kvalita právní úpravy zástavního práva spočívá především v kvalitě úpravy výkonu zástavního práva. Samotný výkon zástavního práva jakožto formy náhradního plnění uskutečněného ze zástavy je charakteristický větší dynamikou než spíše statická fáze trvání zástavního práva před splatností zajištěné pohledávky (jejíž úspěšný průběh není v tak velké míře vázán na možnosti, které nabízí právní úprava). Této dynamice musí odpovídat i pružnější zákonná úprava realizační fáze. Kritéria vhodné úpravy proto splňuje především taková, která zástavnímu věřiteli umožňuje rychlé, nenákladné a co nejvyšší uspokojení ze zástavy, zároveň však chrání práva zástavního dlužníka a jiných zástavních věřitelů.

Na standardy běžné ve vyspělých evropských zemích navazuje – pokud jde o úpravu výkonu zástavního práva – i NOZ.19 Ten znamená v oblasti výkonu zástavního práva zásadní koncepční zlom, neboť klade klíčový důraz na autonomii vůle právních subjektů. Ústředním bodem nové úpravy je pravidlo, podle něhož jakmile je zajištěný dluh splatný, může se zástavní věřitel uspokojit způsobem, o němž se dohodl se zástavcem, popřípadě zástavním dlužníkem, v písemné formě, jinak z výtěžku zpeněžení zástavy ve veřejné dražbě nebo z prodeje zástavy podle jiného zákona. NOZ tak rezignoval na dosavadní úpravu, aprobující prodej zástavy pouze v úředním řízení bez ohledu na vůli zástavního věřitele a zástavního dlužníka. Stranám zástavněprávního vztahu se tak nově umožňuje realizovat zástavní právo i bez jakékoli ingerence dalších subjektů.

Pokud jde o další vytýkané nedostatky úpravy zástavního práva v obč. z., kusá úprava zástavního práva v obč. z. generovala také mnoho výkladových nejasností a neposkytovala kýženou jistotu adresátům jejích norem. Jako konkrétní příklady takových nejasností lze zmínit otázku oprávnění zástavního dlužníka splnit zajištěný dluh, otázku regresu zástavního dlužníka vůči dlužníku obligačnímu, otázku promlčení zástavního práva, otázku vztahu zástavního práva k podniku a zástavního práva zatěžujícího věc jsoucí součástí podniku, otázku vzniku zástavního práva při zajištění budoucích pohledávek, otázku dopadu odstoupení od kupní smlouvy na zástavní právo třetí osoby, otázku přípustnosti smluvního omezení vlastníka zástavy při dispozicích se zástavou a mnoho dalších.

NOZ přitom valnou většinu předestřených problematických otázek řeší, a to výslovně (aniž však propadá zbytečné kazuistice^20).21 V tom tkví jeden ze zásadních rozdílů oproti dosavadní strohé úpravě zástavního práva, která naopak byla ve značné míře dotvářena soudní praxí, často stojící na protichůdných^22 nebo kontroverzních^23 stanoviscích.

4. Nové úpravě zástavního práva v NOZ lze však vytknout i nedostatky, spočívající například v nejednoznačném významu některých ustanovení, v nedůsledném uchopení určitých institutů, resp. v absenci explicitních pravidel vážících se k některým jejich aspektům.24 V úpravě zástavního práva se dále objevují i některá hmotněprávní pravidla, která nejsou z pohledu praktického fungování úvěrového trhu zcela racionální. Přesto většinu skutečných či domnělých rozporů nebo mezer lze překlenout výkladem a úpravu lze obecně považovat za přínosnou; proto je však škoda, že NOZ určité nedokonalosti ve své úpravě zástavního práva obsahuje.

Rámcově však lze úpravu zástavního práva v NOZ hodnotit jako mnohem více odpovídající progresivním cizozemským úpravám a soudobým mezinárodním modelovým zákonům zabývajícím se zajišťovacími prostředky, než tomu bylo v případě úpravy v obč. z. Konkrétní přínosy i nedostatky nové úpravy zástavního práva jsou podrobně rozebrány v dalších kapitolách této publikace.

5. Závěrem lze uvést, že jakkoliv je úprava v NOZ koncipována primárně jako dispozitivní (§ 1 odst. 2), úprava věcných práv si logicky – s ohledem na účinky těchto práv vůči třetím osobám – zachovává svůj kogentní charakter: podle ustanovení § 978 NOZ se lze od ustanovení o absolutních majetkových právech odchýlit ujednáním s účinky vůči třetím osobám, jen připouští-li to zákon. Odchýlit se od zákona je tedy možné i v oblasti zástavního práva; odchylná úprava nicméně nebude mít žádné účinky vůči třetím stranám (mezi kontrahujícími stranami však bude ujednání účinným), pokud takový odklon nepřipustí v konkrétním případě zákon sám.25

Takovým dispozitivním pravidlem je například ustanovení o rozsahu zástavního práva (§ 1346 odst. 1 věta prvá NOZ), podle něhož se zástavní právo vztahuje na zástavu, její přírůstek i příslušenství, ledaže zástavní smlouva určí něco jiného. Smluví-li si proto strany, že se v konkrétním případě nebude zástavní právo vztahovat na příslušenství zástavy, bude takové ujednání působit i vůči třetím osobám (příslušenství nebude zatíženo zástavním právem).

Kapitola 2 Zástavní právo

2.1 Pojem a zásady zástavního práva

1. Pro některé závazkové vztahy je příznačné, že jedna ze stran má povinnost plnit později než strana druhá. Věřitel, kterému má být plněno později, si často chce budoucí plnění druhé strany zabezpečit; věřitel vyžaduje záruku, že dlužník své povinnosti dostojí a dluh splní.26 Garanci splnění dluhu může věřiteli poskytnout ručení v širším slova smyslu.27

Ručení přichází v úvahu osobní nebo věcné. Staršího původu je ručení osobní, které se do současnosti dochovalo pouze ve formě ručení určité osoby svým (celým) majetkem.28 Osobní ručení je závislé na proměnlivé majetkové situaci osoby, která záruku dává.

Větší jistotu v tomto ohledu může věřiteli skýtat – v závislosti na okolnostech – zajištění věcné. Spočívá v určení konkrétní věci dlužníka, z níž má být věřitel náhradním způsobem uspokojen v případě, že dluh nebude splněn, a to přednostně před ostatními dlužníkovými věřiteli. Z ručení věcí jako pouhého reálného stavu se vyvinulo zástavní právo. Věc, zvláště jde-li o věc nemovitou (tedy věc stálou, nehybnou – non movere), může podle okolností představovat pro věřitele stabilnější záruku než abstraktnější a kolísavé ručení osobní. Nehledě na to, že věřitel obvykle akceptuje věc jako zástavu právě v takové hodnotě, která se mu zdá dostačující jako záruka uspokojení jeho pohledávky.

Zástavní právo je zajišťovací právní institut. Poskytuje věřiteli věcnou záruku splnění dluhu. Záleží ve vymezení určité části majetku dlužníka nebo třetí osoby a v přednostním ručení tohoto určeného majetku za splnění dluhu.29 Zástavní právo nerozmnožuje majetek zástavního věřitele, jeho účelem je pouze „zesílit práva jiná, a to obligační“.30 Zástavní právo tedy zajišťuje splnění dluhu s tím, že nebude-li dluh řádně splněn, může se zástavní věřitel uspokojit ze zástavy a docílit úhrady pohledávky i bez součinnosti dlužníka.31 Podaná definice charakterizuje institut zástavního práva povšechně; pro bližší pochopení jeho podstaty je však vhodné vymezit jeho dílčí vlastnosti a též zásady, které mu jsou vlastní.

2. Zástavní právo je ve svém převažujícím pojetí právem věcným, omezeným věcným právem zajišťovacím.32 Zástavní právo má absolutní povahu, nepůsobí tedy jen mezi subjekty zástavněprávního vztahu (zástavním věřitelem a zástavním dlužníkem), nýbrž má právní účinky i vůči všem dalším subjektům vně zástavněprávního vztahu. Bez ohledu na změny v osobě vlastníka zástavy či v osobě věřitele zajištěné pohledávky zástavní právo jakožto právo věcné v zásadě na věci (zástavě) lpí a zajišťuje splnění dluhu.33 Tato vlastnost mu propůjčuje stabilní charakter a činí z něj významný instrument, využívaný k zajišťování v závazkových právních vztazích.

Zástavní právo, které by nemělo absolutní povahu, tj. svými omezenými účinky by působilo pouze mezi subjekty konkrétního zástavněprávního vztahu, by nebylo zástavním právem ve skutečném významu tohoto institutu. Změnila-li by zástava vlastníka, nebyl by tento nový nabyvatel zástavním právem vázán.34 Zástavní věřitel by současně nedisponoval prostředky, jak převodu vlastnického práva k zástavě zabránit. Takto pojaté zástavní právo by nemohlo plnit svou funkci.

Absolutní povaha zástavního práva bývá v právních řádech výslovně zmíněná,35 i bez explicitního odkazu však bývá seznatelná z jednotlivých dílčích ustanovení,36 resp. z celkového charakteru dané úpravy nebo jejího systematického řazení.

3. S věcněprávním charakterem souvisí princip publicity. Má-li mít zástavní právo absolutní účinky a působit i proti třetím osobám, musí být těmto osobám zřejmé. Musí tedy mít takovou vnější podobu, z níž bude každému zjevné. Publicity je obecně dosahováno zápisem do veřejných seznamů (katastr nemovitostí, Rejstřík zástav, jiné speciální rejstříky), držením zástavy zástavním věřitelem (u movitých věcí) anebo takovým označením zástavy, ze kterého je každému zástavní právo patrné^37.

Nemůže-li být zástavní právo třetím osobám seznatelné, nemělo by proti nim působit. Uvedené pojetí výslovně zmiňoval například obecný zákoník občanský v ustanovení § 451, když v takových případech nepřiznával zástavnímu právu absolutní účinky.38 I současná úprava převážně upírá „nepublikovanému“ zástavnímu právu účinky práva absolutního.39

4. Zástavní právo je právem k cizí věci (ius in re aliena). Omezuje vlastníkovo právo k věci; může spočívat ve faktickém omezení práva věc držet (při odevzdání zástavy zástavnímu věřiteli), omezení práva věc užívat nebo může vyústit až v povinnost vlastníka strpět zpeněžení zástavy k uspokojení pohledávky zástavního věřitele čili zbavit ho nadobro vlastnictví k věci.

Na rozdíl od jiných práv k věci cizí uspokojuje při zástavním právu věc (zástava) oprávněného nikoliv svou hodnotou užitnou (srov. např. práva odpovídající věcným břemenům), nýbrž svou hodnotou směnnou (jakožto možnost cizí věc prodat).40

K důsledkům splynutí osoby zástavního věřitele s osobou zástavního dlužníka (za tohoto stavu přestává jít o právo k věci cizí) srov. výklad v kapitole o zániku zástavního práva.

5. Od ostatních věcných práv k věci cizí (tedy užívacích a požívacích) se zástavní právo odlišuje svou nesamostatností. Existence zástavního práva je totiž podmíněna existencí pohledávky, kterou zajišťuje. Zástavní právo samo o sobě vlastní hospodářský účel nemá, slouží pouze k zajištění pohledávky. V pravidlu, že bez pohledávky není zástavního práva, se vyjevuje akcesorická povaha tohoto zajišťovacího prostředku.41

Existence zástavního práva závisí na existenci pohledávky, případně alespoň na odůvodněném předpokladu existence pohledávky.42 Nevznikne-li platně pohledávka, jejíž zajištění se sleduje, nemůže trvat ani zástavní právo, byť jinak byly všechny předpoklady jeho vzniku splněny. Spjatost pohledávky a zástavního práva se projevuje též v případech nakládání s pohledávkou – ať již se pohledávka převádí, přechází, rozděluje,43 zaniká atd., zástavní právo vždy sleduje její osud. Zástavní právo automaticky následuje pohledávku, aniž by k tomu bylo nutné činit jakýkoliv úkon ohledně zástavního práva.44

I podle NOZ je pravidlem, že zástavním právem nelze disponovat samostatně, nelze jej například převést nezávisle na pohledávce.45 Z této zásady však NOZ připouští výjimky, a to v úpravě uvolněného zástavního práva (§ 1380 an.); podstata uvolněného zástavního práva spočívá v tom, že zapsané zástavní právo, které již ve skutečnosti zaniklo například zánikem zajištěného dluhu, lze použít pro zajištění jiného (nového) dluhu.46

Ostatně určité neakcesorické zástavněprávní koncepce jsou známy i z historie nebo ze zahraničí.47 Například obecný zákoník občanský upravoval institut uvolněné hypotéky, podobající se soudobému institutu uvolněného zástavního práva. Současný německý nebo švýcarský občanský zákoník obsahují také mj. úpravu neakcesorického zástavního práva – jedná se o zatížení nemovitosti formou pozemkového dluhu (německý Grundschuld, švýcarský Schuldbrief), který vzniká nezávisle na zajišťované pohledávce a také jej lze samostatně převádět.48

6. Zástavní právo je prostředkem subsidiárním, jenž umožňuje uspokojení zástavního věřitele až poté, co nebude splněna zajištěná pohledávka. Zástava v tomto pojetí představuje pouze podpůrný zdroj uspokojení; zástavu lze zpeněžit a z výtěžku se ukojit jen v případě, že zajištěný dluh nebude řádně a včas splněn.

Zároveň je zástava i jediným zdrojem uspokojení z majetku zástavního dlužníka z titulu zástavního práva. Předmětem subsidiárního uspokojení věřitele je jen zástava (věcné zajištění), nikoliv další majetek zástavního dlužníka (zajištění osobní). Tato skutečnost nebrání tomu, aby se zástavní věřitel v případě totožnosti osob zástavního a osobního dlužníka uspokojil i z dalšího majetku zástavního dlužníka; půjde zde ovšem o uspokojení z jiného právního titulu (z titulu splnění dluhu – např. žalobou na zaplacení dluhu). Subsidiarita zde ale neznamená, že by realizace zajištění mohla následovat až po neúspěšném pokusu domoci se uhrazení dluhu po osobním dlužníkovi. Závisí jen na vůli zajištěného věřitele, zda se nejprve vydá cestou vymáhání dluhu po osobním dlužníkovi anebo po splatnosti dluhu ihned přistoupí k realizaci zajištění, případně oba postupy zkombinuje.

Akcesorická a subsidiární povaha nebyly vždy v historickém vývoji pro zástavní právo charakteristické: ve starším středověkém právu ztělesňovala zástava, která se předávala věřiteli do držby, přímo jakési provizorní plnění. „Při zástavě dlužník neručil vůbec, od něho nebylo lze pohledávati plnění, plnění bylo jeho právem, ne však povinností. Místo dlužníka ručí tu zástava.“49 Věřitel se předem spokojoval se zástavou jako s náhradním plněním dluhu. Tím, že zástava propadala po nesplnění dluhu věřiteli bez ohledu na výši pohledávky, ztrácela na pohledávku i svou akcesorickou vazbu.

7. Vyžaduje-li se ke vzniku zástavního práva jeho zápis do veřejné evidence, zkoumá z úřední povinnosti orgán provádějící zápis, zda byly splněny všechny požadavky pro vznik zástavního práva (princip legality). Státní moc si tak tradičně zachovává u některých zástavních práv dohled při jejich zřizování (souvisí s principem publicity).50

8. Zástavním právem může být zatížena pouze konkrétně určená věc (princip speciality).51 V tom spočívá podstata zajištění věcného jakožto záruky konkrétní vymezenou částí majetku zástavního dlužníka. Princip speciality neprolamují ani zástavní práva k věci hromadné nebo závodu, neboť i zde se zastavuje konkrétní věc a tu je nutné přesně označit.52 Historickým opakem citovaného principu bylo zástavní právo generální, které postihovalo celý (konkrétně neurčený) majetek zástavního dlužníka a vztahovalo se i na případné statky nabyté v budoucnu.53

2.2 Vznik a vývoj zástavního práva

2.2.1 Vznik a historický vývoj zástavního práva

1. Bližší poznání současných forem zástavního práva by bylo obtížné bez znalosti a pochopení jejich geneze.

Starší římské právo civilní neznalo práva zástavního, převládalo v něm výhradně zajištění osobní.54 Zajišťovala-li se pohledávka nikoliv osobní, ale věcnou zárukou, využívalo se k tomu fiduciárního převodu vlastnického práva.55 Fiduciárním jednáním převáděl dlužník na věřitele vlastnické právo k věci, která měla zajišťovat splnění pohledávky. Věřitel se zároveň vedlejší úmluvou zavazoval převést po uspokojení pohledávky věc zpět do vlastnictví dlužníka.56 Převod vlastnictví se tedy uskutečňoval pouze k cíli zajišťovacímu a nebyl zamýšlen jako trvalý a konečný.57

Ačkoliv byla fiducie nejužívanějším způsobem věcného zajištění pohledávky v klasickém právu,58 rozvinutějším závazkovým vztahům nemohla vyhovovat. Tím, že převáděla vlastnické právo na věřitele, poskytovala mu široká oprávnění vlastníka, zejména právo věc zcizit třetí osobě. Dlužník neměl jistotu, že mu bude věc převedena zpět.59 „Bylo tu převodu práva vlastnického použito k účelu, na který se svou hospodářskou povahou vlastně nehodil, neboť v intenci stran zde není, aby věc přešla trvale do majetku druhého kontrahenta, nýbrž jen aby sloužila k utvrzení jeho pohledávky.“60

Fiducie jakožto vývojový předchůdce zástavního práva vymizela spolu s mancipací a injurecesí^61 a v justiniánském právu se již nevyskytuje.62

2. Jinou formu věcného zajištění pohledávky představovala prostá detence. Dlužník pouze předával jako zajištění svého dluhu věřiteli věc, aniž by však na něj zároveň převáděl vlastnické právo. Dlužníkovi zůstala vlastnická oprávnění, věřitel se stával pouhým detentorem a byla mu propůjčena jen faktická moc nad věcí. Jelikož však postupem doby věřitelovo faktické ovládání věci začal prétor chránit držebními interdikty, dosáhl věřitel (detentor) právního postavení obdobného pozici držitele.63 Touto ochranou věřitele byl vytvořen základ pro institut, který znamenal kompromis mezi úplným převodem vlastnictví (fiducií) a pouhou detencí a lépe vyhovoval povaze zajišťovacího prostředku – šlo o ruční zástavní právo (pignus).

Od 2. stol. př. n. l. je doložena i druhá forma zástavního práva, při které nedochází k předání věci (zástavy) věřiteli, nýbrž věc zůstává v držbě dlužníka. Tato forma se vyvinula při pachtu polních pozemků – pachtýř zajišťoval pohledávku na zaplacení pachtovného propachtovateli svými věcmi hospodářské povahy (nářadí, otroci, dobytek), které na pozemek přivedl – tzv. invecta et illata . Uvedené věci nadále používal pachtýř jako vlastník a držitel při hospodaření na pozemku; teprve v okamžiku, kdy nezaplatil pachtovné, mohl se zastavených věcí zmocnit věřitel (propachtovatel).

Zástavním právem jako právem skutečně věcným se uvedené zajištění propachtovatele stalo až v souvislosti s ochranou poskytnutou prétorskými interdikty. Těmi byla postupně umožněna držba vnesených věcí propachtovatelem po splatnosti pohledávky (namísto původního svémocného zajetí těchto věcí) a poskytnuta ochrana propachtovatele nejen proti pachtýři, ale i proti třetím osobám, jež by mu zastavené věci zadržovaly (actio Serviana).64 Taková ochrana zástavního věřitele znamenala ve svých důsledcích přiznání absolutních účinků zástavnímu právu.

Dalším vývojovým stupněm se stalo rozšíření této prétorské úpravy na všechny případy, ve kterých nedocházelo při vzniku zástavního práva k předání zástavy věřiteli. Nic tedy nebránilo zřízení zástavního práva pouhou smlouvou bez odevzdání zástavy i ve vztazích vznikajících mimo sféru pachtu, věřiteli přitom i v těchto případech náležela stejná ochrana (actio quasi Serviana). Připuštěním citované žaloby též u ručního zástavního práva se pak dovršil věcněprávní ráz i u této formy.

Pro označení zástavního práva, které vzniká bez odevzdání zástavy, se později^65 vžil termín hypotéka (z řeckého hypotheca) – hypotekární zástavní právo. Tam, kde se zástavní právo zřizovalo s předáním zástavy věřiteli (pignus), hovořilo se o ručním zástavním právu.

Právo věřitele uspokojit se v případě neuhrazení zajištěné pohledávky ze zástavy nebylo od počátku samozřejmou součástí zástavního vztahu. Realizaci zástavy musela předcházet zvláštní úmluva o způsobu uspokojení; chyběla-li, plnilo zástavní právo pouze funkci zajišťovací.66 Bylo-li to však smluveno, směl si věřitel po splatnosti pohledávky věc nadobro ponechat (lex commissoria) anebo ji prodat, z výtěžku prodeje se uspokojit a přebytek (hyperochu) vydat dlužníkovi.

Dohod o propadnutí zástavy bylo věřiteli zneužíváno a císař Konstantin je zakázal.67 Dominantní formou se stal prodej; pakliže původně mohl věřitel prodat věc jen na základě zvláštní úmluvy, od konce 2. stol. n. l. tak směl učinit i bez výslovné dohody stran. Tato tendence vyústila do justiniánského práva, podle něhož byl prodej věci přípustný, i když si strany ve smlouvě sjednaly jeho zákaz.68 Právo na uspokojení (formou prodeje zástavy) se stalo implicitní součástí institutu zástavního práva.

Na sklonku římské epochy se tedy již setkáváme se zástavním právem s jeho základními charakteristickými rysy, které mu jsou mutatis mutandis vlastní i v dnešní době.

2.2.2 Vývoj institutu v českých zemích

1. Středověké právo bylo bohaté na nejrůznější formy zástavního práva.69 Základním dělením zůstalo rozlišování zástav s držbou a bez držby. Pokud jde o nemovitosti, vyskytovala se zprvu zejména zástava vlastnická – dlužník převáděl zástavnímu věřiteli nemovitost do vlastnictví.70 Při zástavě užitkové převáděl dlužník na zástavního věřitele pouze držbu; věřiteli příslušelo pobírat užitky plynoucí z nemovitosti.71 Lhůta, po kterou měl věřitel právo brát užitky, nebývala předem určena a končila až splacením zajištěného dluhu.72 Tím se lišila od zástavy umořovací, při které věřitel sice též čerpal užitky z nemovitosti, ale tyto byly započítávány na úhradu zajištěné pohledávky.

Často docházelo i k zastavování královských statků, regálů a úřadů a k pobírání užitků z nich plynoucích věřitelem.73

Nepraktičnost zástavy s držbou, vylučující dlužníka z možnosti hospodařit na zastavené nemovitosti,74 způsobila rozvoj jiné podoby zástavního práva – bez držby.75 V Čechách se takové zástavní právo zřizovalo zápisem do zemských desek. V případě nesplacení dluhu byl zástavní věřitel uveden v držbu zastavených nemovitostí (tzv. uvázáním) a docházelo k prodeji nebo ponechání (propadnutí) zástavy.

Zastavení movité věci předpokládalo odevzdání věci věřiteli.76 V pozdějším vývoji se objevuje i zástava bez držby, využívaná pro zastavení movitostí, které se z povahy věci nehodily k odevzdání.77

Podle Obnovených zřízení zemských bylo možné zřídit zástavní právo s držbou nebo bez ní, podle deklaratorií z r. 1640 vyžaduje se ke vzniku zápis do zemských desek (zástavní práva zřízená pouze listinami nejsou neplatnými, ale nepožívají výhod práv zapsaných).

2. Obecný zákoník občanský z r. 1811 obsahoval poměrně stručnou, ale na svou dobu kvalitní úpravu zástavního práva. Vymezil jej jako právo věcné.78 Upravoval hypotekární i ruční zástavní právo, připouštěl vznik zástavního práva k movitým věcem znameními a rozlišil mezi obligačněprávními a věcněprávními účinky zástavního práva (§ 451 o. z. o.). V oblasti dispozic se zástavním právem připouštělo soudobé civilní právo významné instrumenty: tzv. uvolněnou hypotéku s možností vlastníkovy dispozice touto uvolněnou hypotékou,79 záměnu (konverzi) zástavních práv^80 či tzv. vlastníkovu hypotéku.81

3. Budování nového právního řádu po roce 1948 vyvrcholilo v rámci právnické dvouletky vydáním občanského zákoníku č. 141/1950 Sb. Ačkoliv si tento předpis kladl za cíl radikálně narušit tradiční civilistickou koncepci spočívající na právu římském, řada institutů zůstala zachována ve své původní podobě.82 Přesto zákoník, již svým kolektivistickým duchem či pokřivením některých institutů (vlastnictví, držba), přikročil k destrukci občanského práva. Ačkoliv si tedy úprava zástavního práva zachovala určité jádro svého předchozího obsahu, negativní změny se dotkly i jí. Šlo například o zavedení pouze deklaratorního zápisu zástavního práva u věcí evidovaných v pozemkové knize^83 či rezignaci na některé dřívější instituty (např. uvolněnou hypotéku);84 další změny působily nepřímo (zrušení zásady superficies solo cedit). Formálně vcelku nepokroucená úprava zástavního práva však stejně nemohla řádně fungovat ve změněných politických a hospodářských podmínkách.

4. Zásadních změn doznal institut zástavního práva v úpravě občanského zákoníku č. 40/1964 Sb. Zákoník znamenal definitivní odklon od základů kontinentální právní kultury a svojí radikálností předčil dokonce model sovětského občanského práva.85 Úprava smluvního zástavního práva byla z občanského zákoníku zcela vypuštěna – od 1. 4. 1964 tedy nebylo možné dohodou stran zajistit pohledávku zástavním právem. Celý institut zastupovalo jediné ustanovení (§ 495), jež se navíc týkalo zákonného zástavního práva. Důvodová zpráva to vysvětlila tím, že „smluvní zástavní právo je typickým institutem kapitalistické společnosti sloužícím především finančnímu a obchodnímu kapitálu a pro vztahy v socialistické společnosti se nehodí“.

Zástavní právo bylo nahrazeno institutem omezení převodu nemovitosti (v období od 1. 4. 1964 do 31. 12. 1991). Podstata tohoto zajišťovací prostředku byla však odlišná od zástavního práva – povinná osoba nemohla převést zatíženou nemovitost na jiného bez souhlasu věřitele, dokud pohledávka nebyla uspokojena; omezení mohlo být sjednáno s právními účinky i pro dědice.

5. Zástavní právo smluvní bylo v období od 1. 4. 1964 do 31. 12. 1991 upraveno v zákoníku mezinárodního obchodu.86 Zástavní právo vznikalo přímo písemnou smlouvou anebo odevzdáním věci zástavnímu věřiteli. Působnost zákoníku byla omezena na vztahy vznikající v mezinárodním obchodním styku.87

2.2.3 Vývoj zákonné úpravy zástavního práva po roce 1989

1. K opětovnému zavedení institutu zástavního práva do českého právního řádu^88 došlo až zákonem č. 103/1990 Sb., kterým byl novelizován zákon č. 109/1964 Sb. (hospodářský zákoník). S účinností od 1. 5. 1990 až do jeho zrušení ke dni 31. 12. 1991 obsahoval hospodářský zákoník úpravu zástavního práva v ustanoveních § 129c až 129i. Úprava byla omezená jak samotnou působností zákoníku (týkala se pouze vztahů vznikajících při podnikatelské činnosti hospodářských subjektů),89 tak i pojetím zástavního práva. Zástavní právo podle této úpravy nemělo, jak dovodila i tehdejší judikatura,90 věcněprávní povahu a působilo pouze mezi stranami závazkového vztahu. Má-li mít zástavní právo povahu práva věcného, které působí erga omnes, musí v zájmu právní jistoty adresátů normy taková povaha jednoznačně vyplývat ze zákona. Úprava v hospodářském zákoníku však o takovém pojetí nesvědčila, práva a povinnosti ze zástavního práva se vázaly pouze ke stranám zástavní smlouvy. Pokud došlo ke změně vlastnického práva k zástavě, nestával se nový vlastník zástavním dlužníkem.

Zástavní právo vznikalo na základě smlouvy nebo přímo ze zákona, u movitých věcí se vyžadovalo odevzdání zástavnímu věřiteli (s výjimkami), u nemovitých zápis do evidence nemovitostí. Po splatnosti pohledávky se zástavní věřitel mohl domáhat uspokojení ze zástavy, a to prodejem zástavy prostřednictvím hospodářské arbitráže anebo prodejem z volné ruky, byl-li takový postup písemně sjednán, měl-li zástavní věřitel zástavu u sebe a současně při splnění podmínky prodeje za úředně stanovenou cenu.

2. Obchodní zákoník, jenž nahradil s účinností od 1. 1. 1992 hospodářský zákoník, vymezil v přechodných ustanoveních i právní režim smluv vzniklých podle hospodářského zákoníku. Podle § 763 odst. 1 obch. z. se právní vztahy vzniklé za účinnosti hospodářského zákoníku řídí tímto hospodářským zákoníkem. Vzniklo-li tedy zástavní právo podle tehdejšího hospodářského zákoníku a dosud nezaniklo, řídí se práva a povinnosti z tohoto závazkového vztahu i v současné době již zrušeným hospodářským zákoníkem.

Obchodní zákoník zároveň sám obsahoval dílčí úpravu zástavního práva v § 297 až 299. Prvé dva paragrafy se týkaly hypotéčních zástavních listů a zákonem č. 84/1995 Sb. byla tato materie přenesena do zákona o dluhopisech. V obchodním zákoníku zůstalo poté pouze ustanovení § 299, které bylo zrušeno až s účinností k 31. 12. 2000; od tohoto data upravoval institut zástavního práva již jen občanský zákoník. Ustanovení § 299 odst. 2 obch. z. umožňovalo zástavnímu věřiteli prodat zástavu ve veřejné dražbě, pokud zástavou byla nemovitost; jinou zástavu (než nemovitou) bylo možné ve veřejné dražbě zpeněžit, měl-li zástavní věřitel zástavu u sebe nebo byl-li s ní oprávněn nakládat. Pokud si tak strany sjednaly ve smlouvě, mohl zástavní věřitel prodat zástavu „i jiným vhodným způsobem“.

Obě formy však narážely na aplikační potíže. Co se týká dražeb, prodej movitých věcí bylo možné realizovat postupem podle již zastaralého zákona č. 174/1950 Sb., o dražbách mimo exekuci. Úprava dražeb nemovitostí pak až do přijetí zákona č. 26/2000 Sb., o veřejných dražbách, chyběla úplně. Část literatury dovozovala, že i u dražeb nemovitostí se dá analogicky postupovat podle zákona č. 174/1950 Sb., přičemž vydražitel nabude vlastnictví vkladem do katastru nemovitostí, uskutečněným na základě uzavřené kupní smlouvy mezi zástavním věřitelem a vydražitelem po provedené dražbě. 91 Bylo totiž, jak uváděla literatura, 92 stěží představitelné, že by příklep ze „soukromě“ organizované veřejné dražby mohl vést k zápisu vlastnického práva nového nabyvatele k nemovitosti. Při absenci zákonné úpravy prodeje nemovitostí ve veřejné dražbě se pak každý postup jevil spíše jako „jiný vhodný způsob“ a také sám hospodářský život směřoval více k uzavírání dohod v zástavních smlouvách o možnosti jiného způsobu zpeněžení.

Za „jiný vhodný způsob“ podle § 299 odst. 2 obch. z. uznala praxe i teorie 93 též přímý prodej (tzv. z volné ruky) zástavním věřitelem. Podmínky takového prodeje významným způsobem formovala především soudní praxe. 94 Podle ní se muselo při prodeji dbát nejen zájmu zástavního věřitele, jenž se vyčerpává sjednáním takové kupní ceny, jejíž výtěžek postačí na vyrovnání jeho pohledávky, ale také zájmu zástavního dlužníka na prodeji za cenu co nejvyšší a též zájmům případných dalších zástavních věřitelů. 95 Zájmu zástavního dlužníka přitom neodpovídá, pokud jsou důležité podmínky týkající se prodeje (kupní cena, výběr kontrahenta atd.) závislé výlučně na zástavním věřiteli, případně na jeho dohodě s kupujícím.

Prodával-li zástavní věřitel zástavu podle § 299 odst. 2 obch. z., mohl tak činit bez zmocnění i souhlasu zástavního dlužníka, neboť jej ke zcizení opravňoval přímo zákon (u prodeje „jiným vhodným způsobem“ byl však v podstatě souhlas součástí smlouvy, ve které byl takovýto způsob prodeje sjednán).96 V praxi však byla někdy vyžadována plná moc udělená zástavním dlužníkem.

3. Novela provedená zákonem č. 509/1991 Sb. obnovila s účinností od 1. 1. 1992 úpravu smluvního zástavního práva v občanském zákoníku č. 40/1964 Sb. a vrátila se k tradiční koncepci zástavního práva jako práva věcného. Legislativní vývoj institutu prošel od jeho obnovení v občanském zákoníku do současnosti četnými změnami, charakterizovanými do jisté míry i určitou „tvořivou bezkoncepčností“.97

Základem právní úpravy v občanském zákoníku se stala úprava zástavního práva v občanském zákoníku z roku 1950.98 Důsledek inspirace tímto předpisem se projevil v průběhu devadesátých let a zejména na přelomu století častými legislativními změnami, zvláště pak v oblasti realizace (výkonu) zástavního práva. Předpis, poplatný době svého vzniku, nemohl obstát ve zcela nových společenských podmínkách. Ekonomickému významu zástavního práva jakožto zajišťovacího instrumentu za zaplacení dluhu (zejména úvěru, půjčky) v podmínkách tržního hospodářství, které je do značné míry na úvěru založeno, neodpovídalo adekvátní právní zakotvení institutu zástavního práva.

Klíčové ustanovení novelizovaného občanského zákoníku vymezovalo uhrazovací funkci zástavního práva jako „oprávnění domáhat se uspokojení z věci zastavené“,99 aniž by v dalších ustanoveních byl způsob provedení tohoto oprávnění konkretizován.100 Výklad se stal předmětem diskuzí v odborné literatuře i soudní praxi; ta posléze dovodila, že v řízení před soudem by měl být nárok na uspokojení ze zástavy vyjádřen jako nárok na zaplacení zajištěné pohledávky s tím, že uspokojení pohledávky se lze domáhat na základě tohoto titulu pouze z výtěžku prodeje zástavy.101 Při rozdílnosti osob zástavního a obligačního dlužníka bylo nutné pro zdárnou realizaci zástavního práva disponovat vykonatelným rozhodnutím proti zástavnímu dlužníkovi.102 Výklad tedy nepřipouštěl možnost uplatnění tzv. zástavní žaloby, tj. žaloby směřující proti zástavnímu dlužníkovi, jejímž obsahem je však nikoliv požadavek zaplacení zajištěného dluhu, nýbrž požadavek nařízení prodeje zástavy k uspokojení zajištěné pohledávky. Nejrůznější variace zástavních žalob domáhající se uložení povinnosti „strpět prodej zástavy“ nebyly proto podle tehdejší úpravy úspěšné. Jedinou možnost představovala žaloba na zaplacení zajištěné pohledávky s omezením uspokojení této pohledávky z výtěžku prodeje zástavy.

Vzhledem k věcněprávní povaze zástavního práva a z toho vyplývající kogentnosti úpravy nebylo možné postupovat při výkonu jinak, než stanovil zákon. Nucený výkon zástavního práva nebylo proto možné realizovat mimosoudně. Neplatnými byla i jiná ujednání: například takové, podle něhož vlastnické právo k zástavě nabude po neuhrazení splatné zajištěné pohledávky zástavní věřitel (tzv. klauzule o propadné zástavě).103 Absolutní neplatnost takových ujednání o přisvojení si zástavy judikovaly konstantně i soudy.104

4. Neuspokojivý stav úpravy a s ním spojené aplikační problémy vyvolaly zásadnější legislativní změny, které měly lépe odrážet potřeby praxe. S účinností od 1. 9. 1998 (zákonem č. 165/1998 Sb.) došlo ke zpřesnění formulace týkající se způsobu uspokojení ze zástavního práva; zástavní věřitel mohl podle § 151f odst. 1 po splatnosti zajištěné pohledávky navrhnout „u soudu prodej zástavy“. Tato novelizace, která se promítla i do občanského soudního řádu,105 opravňovala zástavního věřitele k tomu, aby navrhl soudu prodej zástavy a uspokojil se z jeho výtěžku, aniž by potřeboval proti zástavnímu dlužníkovi exekuční titul směřující k zaplacení pohledávky. Novela v přechodných ustanoveních výslovně neřešila vztah k zástavním právům vzniklým před její účinností. Soudní praxe proto dovodila, že nároky zástavních věřitelů na uspokojení ze zástavy vzniklé před účinností novely č. 165/1998 Sb. se řídí dosavadními předpisy, tj. zejména ustanovením § 151f odst. 1 ve znění účinném do 31. 8. 1998.106 Novou úpravou se tak řídily pouze nároky zástavních věřitelů vzniklé po 1. 9. 1998; respektovalo se přitom, že právo na uspokojení ze zástavy vzniká v okamžiku, kdy je zástavní věřitel oprávněn požadovat uspokojení pohledávky z výtěžku prodeje zástavy, tj. jakmile se pohledávka stane splatnou. Den splatnosti zajištěné pohledávky je proto skutečností významnou pro posouzení, jakou úpravou občanského zákoníku se budou nároky ze zástavního práva řídit.

Významnou novinkou účinnou od 1. 5. 2000 se stalo rozšíření způsobů výkonu zástavního práva o prodej ve veřejné dražbě.107 Zástavní věřitel byl nově oprávněn zpeněžit zástavu ve veřejné dražbě, pokud na tento zamýšlený výkon písemně upozornil zástavce (myšleno zřejmě zástavního dlužníka) a dlužníka; v dalším odkazoval občanský zákoník na zákon o veřejných dražbách.108 K okamžiku doručení oznámení o zamýšleném výkonu zástavního práva byly vázány účinky zákazu nakládání zástavou ze strany zástavce (zástavního dlužníka).

Zákon o veřejných dražbách v § 36 odst. 2 umožňoval zpeněžení zástavy nedobrovolnou dražbou i bez vykonatelného exekučního (dražebního) titulu, a to na podkladě pouhého čestného prohlášení zástavního věřitele ve formě notářského zápisu. Navrhovateli dražby tak stačilo učinit prohlášení, že má proti dlužníkovi splatnou neuhrazenou pohledávku a že tato pohledávka je zajištěna zástavním právem. Zákon dovoloval postupovat uvedeným způsobem jen v případě zástavních práv, která vznikla před účinností zákona. Oproti tomu zástavní práva, která vznikla po účinnosti zákona, bylo možné realizovat pouze na základě vykonatelného soudního rozhodnutí nebo obdobného exekučního titulu. Ústavní soud problematické ustanovení § 36 odst. 2 s účinností k 10. 5. 2005 zrušil, neboť ustanovení jednak zavádělo nerovný přístup k různým skupinám zástavních věřitelů a dlužníků, aniž by pro to byly objektivní a rozumné důvody, jednak připouštělo nucenou dražbu zástavy, aniž by pohledávka byla přiznána vykonatelným soudním rozhodnutím nebo jiným kvalifikovaným aktem skýtajícím záruku věrohodnosti a kontrolovatelnosti.109 S účinností od uvedeného data je tedy existence vykonatelného rozhodnutí nutným předpokladem pro uskutečnění nedobrovolné dražby.

5. Další významné změny se datují k 1. 1. 2001, kdy nabyl účinnosti zákon č. 367/2000 Sb. Formálně byla úprava zástavního práva v občanském zákoníku přesunuta z dosavadních § 151a až 151j do § 152 až 172 (šlo o uprázdněnou číselnou řadu v obč. z.) a zpřehledněna užitím nadpisů dílčích úseků. Obsahově došlo k upřesnění formulací (včetně nové definice účelu zástavního práva v § 152), k vymezení některých pojmů (zástava, zástavní pohledávka) a celkově k systematičtějšímu uspořádání úpravy. Výčet způsobilých zástav obsahoval mimo věcí a pohledávek i další majetkové hodnoty (včetně podniku, obchodního podílu, cenného papíru atd.). Novela dále rozšířila způsoby vzniku zástavního práva k movitým věcem, přistoupila k výslovnému výčtu neplatných ujednání v zástavních smlouvách (§ 169 obč. z.) a zavedla jiné drobné změny.

Na hmotněprávní úpravu uspokojení ze zástavy nově zakotvenou v § 165 obč. z., umožňující zpeněžení zástavy ve veřejné dražbě nebo soudním prodejem zástavy, navázala i nová úprava procesní. V občanském soudním řádu bylo v § 200y an. zavedeno řízení o soudním prodeji zástavy jako zvláštní samostatný druh řízení. V řízení o soudním prodeji zástavy se na základě žaloby rozhodovalo o přípustnosti (soud „povoloval“) prodeje zástavy. Na toto řízení, svou povahou nalézací, mohlo k návrhu zástavního věřitele navazovat řízení vykonávací, upravené v § 338a o. s. ř.110

V přechodných ustanoveních zákona č. 367/2000 Sb. bylo určeno, že zástavní práva, jejichž rozsah byl vymezen před účinností tohoto zákona, zůstávají zachována se všemi účinky podle dosavadní úpravy. Uspokojení ze zástavy se však má řídit ustanoveními tohoto zákona. Z toho vyplývá, že podle úpravy účinné po 1. 1. 2001 se budou posuzovat též nároky zástavních věřitelů na uspokojení ze zástavy, které vznikly před účinností zákona č. 367/2000 Sb. Jde-li však o nároky na uspokojení vzniklé v době před 31. 8. 1998, řídí se tyto nadále úpravou obč. z. účinnou do 31. 8. 1998.111 Jak potvrdila i judikatura,112 právní úpravou účinnou od 1. 1. 2001 se řídí v době od 1. 1. 2001 rovněž nároky zástavních věřitelů na uspokojení ze zástavy, které vznikly podle právní úpravy účinné od 1. 9. 1998 do 31. 12. 2000; samotný vznik nároku na uspokojení ze zástavy se řídí úpravou účinnou od 1. 9. 1998 do 31. 12. 2000.

6. Novelou provedenou zákonem č. 317/2001 Sb. a účinnou od 1. 1. 2002 došlo k dalším modifikacím úpravy zástavního práva. Novela se promítla i do ustanovení o. s. ř. o soudním prodeji zástavy. Z přechodných ustanovení vyplývá, že bylo-li řízení o soudním prodeji zástavy zahájeno do 31. 12. 2001, bude se řídit ustanoveními o soudním prodeji zástavy ve znění zákona č. 367/2000 Sb. Pokud byla podána žaloba na nařízení soudního prodeje zástavy až po 1. 1. 2002, bude řízení probíhat podle procesní úpravy ve znění zákona č. 317/2001 Sb. Vzniklo-li právo na uspokojení zástavního věřitele po 1. 9. 1998 (bez ohledu na to, že samotné zástavní právo vzniklo dříve) a nepodal-li takový věřitel zástavní žalobu do 31. 12. 2000, bude se v řízení o soudním prodeji zástavy postupovat podle předpisů platných od 1. 1. 2001, příp. platných od 1. 1. 2002 (v závislosti na tom, zda žaloba byla podána do 1. 1. 2002, nebo až po tomto datu). Bylo-li ale samotné řízení zahájeno do 31. 12. 2000, je nutné postupovat podle ust. § 151f obč. z. ve znění účinném do 31. 12. 2000, to znamená procesně dokončit prodej zástavy podle § 274 a 372 o. s. ř. v tehdy účinném znění.

Rozdíly obou procesních úprav soudního prodeje zástavy dle § 200y o. s. ř. (tj. úpravy účinné do 31. 12. 2001 a úpravy účinné od 1. 1. 2002) se týkají zejména okruhu účastníků (podle starší úpravy je účastníkem řízení i obligační dlužník), enunciátu rozhodnutí (podle starší úpravy soud „povoluje“ prodej zástavy, dle nové pak „nařizuje“ její prodej), vztahu k navazujícímu řízení (ze starší úpravy jednoznačně nevyplývalo, zda je vykonávací řízení zahájeno jen k návrhu věřitele) či vykonatelnosti rozhodnutí (původně vykonatelné po uplynutí lhůty jednoho měsíce od právní moci, nově vykonatelné dnem nabytí právní moci).

Zákon č. 317/2001 Sb. reformoval nejenom úpravu soudního prodeje zástavy. Významným způsobem se dotkl především úpravy vzniku zástavního práva k movitým věcem, které nemají být odevzdány zástavnímu věřiteli, a k nemovitostem neevidovaným v katastru nemovitostí. Nově se vyžadovalo ke zřízení takových zástavních práv uzavření zástavní smlouvy ve formě notářského zápisu. Ke vzniku zástavního práva pak došlo až zápisem do zákonem nově zřízeného Rejstříku zástav vedeného Notářskou komorou ČR. Rejstřík zástav byl využit i pro deklaratorní zápisy uvedených zástavních práv vzniklých na základě rozhodnutí soudu nebo správního úřadu.

Pojmového zpřesnění doznal i úvodní § 152 obč. z., jenž uspokojení zástavního věřitele omezil na výtěžek zpeněžení zástavy (oproti dřívějšímu uspokojení ze zástavy).

Podle přechodných ustanovení zákona č. 317/2001 Sb. se tímto zákonem řídí i právní vztahy vzniklé před nabytím jeho účinnosti, vznik těchto vztahů a nároky z nich vzniklé před účinností zákona se však posuzují podle dosavadních předpisů.

7. Poslední legislativní zásah do úpravy zástavního práva v obč. z. představoval zákon č. 315/2006 Sb., kterým byl podstatně měněn zákon o veřejných dražbách. Novela se dotkla znění § 166 obč. z.; s účinností od 1. 9. 2006 musí žaloba na nepřípustnost prodeje zástavy ve veřejné dražbě směřovat nejen proti zástavnímu věřiteli, ale i proti dražebníkovi.113 Novela též zkrátila lhůtu pro podání takové žaloby a stanovila, že za škodu způsobenou oddálením dražby odpovídá ten, kdo podal bezdůvodně žalobu, nejen navrhovateli dražby (zástavnímu věřiteli), ale i dražebníkovi.

8. Ke dni 1. 1. 2014 nabyl účinnosti zákon č. 89/2012 Sb. (NOZ) a zároveň byl zrušen zákon č. 40/1964 Sb. (obč. z.). Úprava zástavního práva je v NOZ obsažena v třetí části (Absolutní majetková práva), pátém dílu (Věcná práva k věci cizí), třetím oddílu (pod rubrikou Zástavní právo), a to v § 1309 až 1389. Přechodná ustanovení NOZ, týkající se zástavního práva, jsou rozebírána dále v textu.

2.3 Funkce zástavního práva

1. Právní teorie tradičně rozlišuje zajišťovací a uhrazovací funkci zástavního práva. Více už se ale nepřihlíží k tomu, že zajišťovací funkci lze dále rozložit na dva důležité základní elementy.

2. Zástavní právo zabezpečuje splnění dluhu tím, že hrozbou svého výkonu pobízí dlužníka k tomu, aby dluh splnil. Jde o subjektivní složku zajišťovací funkce, vztahující se k osobě (subjektu) dlužníka.

Tato složka se může jevit oslabenou v případech, kdy je dlužník obligační odlišný od dlužníka zástavního. Z pozice takového zástavního dlužníka se subjektivní aspekt zajišťovací funkce zdánlivě míjí účinkem, neboť tento zástavní dlužník není povinen dluh plnit, a proto ani k plnění nemůže být pohrůžkou výkonu zástavního práva motivován. Nelze však přehlížet, že zástavní právo může hrozbou svého výkonu pobízet zástavního dlužníka (odlišného od dlužníka obligačního) k tomu, aby zbavil svou věc zatížení v podobě zástavního práva zákonem aprobovaným způsobem (složením ceny zástavy anebo přímo úhradou zajištěného dluhu^114).

Z pozice obligačního dlužníka (odlišného od dlužníka zástavního) se může zdát hrozba realizací zástavního práva neefektivní, neboť její provedení nezasáhne do jeho majetkových poměrů. Tato představa je ale jen zdánlivá. Zástavnímu dlužníkovi, jehož věc (zástava) byla zpeněžena k uspokojení pohledávky obligačního dlužníka, vzniká totiž proti obligačnímu dlužníkovi regresní nárok. Zatímco však podle dosavadní úpravy v obč. z. původní vztah věřitele a obligačního dlužníka zanikal a zástavnímu dlužníkovi vznikal vůči obligačnímu dlužníkovi originární postihový nárok,115 úprava v NOZ je založena na principu subrogace (splněním dluhu vstupuje zástavní dlužník do práv zástavního věřitele).

Podle NOZ je přitom bez významu, zda byla zástava nuceně zpeněžena anebo zda zástavní dlužník dobrovolně splnil zajištěný dluh namísto obligačního dlužníka.116 Podle § 1368 odst. 2 NOZ totiž vznikají úhradou pohledávky ze zpeněžené zástavy zástavnímu dlužníkovi stejná práva, jako by dluh splnil sám.117 Podle § 1937 odst. 2 NOZ vstupuje splněním dluhu zástavní dlužník do práv zástavního věřitele a má právo, aby mu obligační dlužník vyrovnal, co za něho plnil.118 Pohledávka věřitele na něj přitom přechází včetně příslušenství, zajištění a dalších práv s pohledávkou spojených.119 Zástavní dlužník má tedy právo se zpětně hojit na majetku obligačního dlužníka,120 jenž touto hrozbou může být alespoň nepřímo motivován k plnění dluhu.

3. Zástavní právo zároveň a především pohledávku zajišťuje tím způsobem, že k jejímu přednostnímu uspokojení váže určitou věc, kterou chrání před vlivy ohrožujícími její hodnotu, a znemožňuje tak vlastníkovi věci nebo jiným osobám nakládání s věcí k újmě zástavního věřitele. Můžeme hovořit o objektivní složce zajišťovací funkce, vztahující se k věci-zástavě (objektu). Nedílným prvkem této objektivní složky je způsob, jakým se ochrany (zabezpečení) zástavy dosahuje: zástava se předává zástavnímu věřiteli nebo třetí osobě do úschovy nebo se existence zástavního práva váže na zápis do veřejné evidence, z níž je každému závada seznatelná.

4. Zatímco zajišťovací funkce působí na subjekty od samotného vzniku zástavního práva, uhrazovací funkce nastupuje až při realizaci zástavního práva v případě nesplnění zajištěného dluhu a jejím důsledkem je zpeněžení zástavy a zánik zástavního práva. V § 1309 odst. 1 NOZ je uhrazovací funkce přítomna v dispozici dané normy (v rovině textu obsažená ve spojení „věřiteli vznikne oprávnění uspokojit se z výtěžku zpeněžení zástavy“). Uhrazovací funkce tedy záleží v možnosti zástavního věřitele dosáhnout náhradního uspokojení své pohledávky i bez součinnosti dlužníka, a to z výtěžku zpeněžení zástavy přednostně před jinými dlužníkovými věřiteli.

5. Funkční vymezení institutu je v podstatě i obsahem úvodního ustanovení § 1309 odst. 1 NOZ, byť zajišťovací funkce zůstává v rovině textu tohoto ustanovení poněkud skryta: „Při zajištění dluhu zástavním právem vznikne věřiteli oprávnění, nesplní-li dlužník dluh řádně a včas, uspokojit se z výtěžku zpeněžení zástavy do ujednané výše, a není-li tato ujednána, do výše pohledávky s příslušenstvím ke dni zpeněžení zástavy.“ Formulace působí z mého pohledu jazykově těžkopádněji než předchozí definice v § 152 obč. z., která vystihovala poměrně zdařile a jednoduše podstatu zástavního práva.121

Na rozdíl od § 152 obč. z. však § 1309 odst. 1 NOZ nechybuje v tom, že by uhrazovací funkci vázalo pouze na nevčasné splnění dluhu. Nesplněným dluhem je totiž nejen dluh, který nebyl splněn včas, ale též takový, jenž nebyl splněn řádně; zástavního věřitele opravňuje k uspokojení ze zástavy i skutečnost, že zajištěný dluh nebyl řádně splněn (viz i § 1309 odst. 1 NOZ: „... nesplní-li dlužník dluh řádně a včas...“).

Ustanovení § 1309 odst. 1 NOZ sice omezuje oprávnění zástavního věřitele uspokojit se z titulu zástavního práva na výtěžek zpeněžení zástavy, je však zřejmé, že jiná ustanovení NOZ toto úzké definiční vymezení prolamují. Tak obecné ustanovení § 1359 odst. 1 NOZ opravňuje k uspokojení způsobem, o němž se věřitel dohodl se zástavním dlužníkem, přičemž v úvahu připadají i různé formy uspokojení neomezené na výtěžek zpeněžení zástavy, například převod zástavy na zástavního věřitele [§ 1315 odst. 2 písm. b), § 1327, atd.] či saturace z užitků zástavy [§ 1315 odst. 2 písm. c), § 1324 odst. 1, atd.].122

2.4 Subjekty zástavního práva

1. NOZ užívá v úpravě zástavního práva pojmů věřitel, zástavní věřitel, (osobní) dlužník, zástavce a zástavní dlužník. Zástavní věřitel je označení pro věřitele zajištěné pohledávky. Zástavní věřitel je vždy osobou totožnou s obligačním věřitelem; dojde-li ke změně subjektu věřitele zajištěné pohledávky (např. postoupením), stává se nový věřitel ex lege i zástavním věřitelem. Zajištěnou pohledávku nelze převést na jiného věřitele, aniž by zároveň nedošlo i k převodu zástavního práva (akcesorická povaha zástavního práva).

NOZ nově umožňuje i takový způsob zajištění dluhu, kdy určitá osoba poskytuje majetkovou jistotu (zřízením zástavního práva) nikoliv přímo věřiteli, nýbrž i třetí osobě „ve prospěch věřitele“ (srov. § 2010 odst. 1). Příjemcem jistoty je v takovém případě třetí osoba odlišná od věřitele, v jehož prospěch však třetí osoba jistotu přijímá (spravuje). Uvedené pravidlo má podle důvodové zprávy umožnit „efektivnější správu jistoty při syndikátních úvěrech“ a souvisí s ním i další ustanovení, podle něhož spravuje-li jistotu ve prospěch věřitele jiná osoba, může tato osoba uplatnit proti dlužníkovi nebo poskytovateli jistoty stejná práva a plní vůči nim stejné povinnosti jako věřitel (§ 2010 odst. 2).123

2. Dlužník, zástavce a zástavní dlužník nemusí být stejnou osobou, ba může jít i o tři rozdílné subjekty. Dlužníkem (resp. osobním dlužníkem) se míní dlužník pohledávky, jejíž splnění bylo zajištěno zástavním právem. Zástavním dlužníkem je vždy vlastník zástavy. Zástavcem je osoba, která věc zastavila. Zástavce tedy v zástavněprávním vztahu figuruje pouze při jeho vzniku, jde o osobu, která věc dala do zástavy.124 Pokud věc zastavila osoba, která i nadále zůstane vlastníkem, nebude již po dobu trvání zástavního práva označována jako zástavce, ale jako zástavní dlužník.

Rozdíl mezi pojmy zástavce a zástavní dlužník však vynikne spíše v případech, kdy po vzniku zástavního práva dojde ke změně vlastnictví k zástavě.125 Praktický dopad rozlišování je významný, neboť určitá práva a povinnosti jsou z povahy věci nebo zákonem vázány pouze k osobě zástavce nebo naopak zástavního dlužníka. Například právy a povinnostmi ze zástavní smlouvy je vázán jakožto smluvní strana pouze zástavce, a nikoliv pozdější zástavní dlužník, je-li osobou odlišnou od zástavce (nestanoví-li taková práva a povinnosti pro zástavního dlužníka zároveň i zákon).126 Naopak některé povinnosti stanovené zákonem vážou pouze zástavního dlužníka, nikoliv zástavce.

Obligační (tzv. osobní) dlužník může být totožný s osobou zástavního dlužníka, a to od vzniku zástavního práva nebo se jím může stát až v průběhu jeho trvání. Zástavním dlužníkem je vždy osoba, která je v dané chvíli vlastníkem zástavy; postavení osoby jako zástavního dlužníka je spjato právě a jen s vlastnictvím zástavy. Na možnost změn osoby vlastníka zástavy v čase pamatují i procesní předpisy – např. občanský soudní řád umožňuje vést exekuci na základě usnesení o nařízení prodeje zástavy proti každému pozdějšímu vlastníkovi zástavy, i když v usnesení je označen předchozí zástavní dlužník. Stejně tak NOZ v § 1360 stanoví, že smluvní ujednání opravňující zástavního věřitele prodat zástavu jiným způsobem než ve veřejné dražbě zavazuje i každého pozdějšího zástavního dlužníka.

NOZ sám se však správné terminologie striktně nedrží (podobně jako předchozí obč. z.127) a zejména pojmů zástavce a zástavní dlužník neužívá konzistentně. Ačkoliv totiž NOZ v některých ustanoveních vedle sebe zmiňuje oba subjekty (srov. např. § 1359 odst. 1), v jiných uvádí pouze jeden z nich, přičemž je však evidentní, že by ustanovení mělo dopadat na oba (např. § 1315 odst. 1), anebo je zřejmé, že se označení užilo nesprávně (např. § 1359 odst. 2). Zůstanu-li u těchto příkladů, není totiž rozumný důvod, proč by se zákazem ujednání o nemožnosti vyplatit zástavu měl chránit jen zástavce, nikoliv i zástavní dlužník (§ 1315 odst. 1); stejně tak je nepřesná i konstrukce, podle níž zástavnímu věřiteli svědčí právo na náhradu nutných nákladů vynaložených při výkonu zástavního práva proti zástavci (§ 1359 odst. 2), ač se zástavní právo vykonává vždy proti zástavnímu dlužníkovi.

S ohledem na tuto pojmoslovnou rozvolněnost v úpravě zástavního práva bude nezbytné, aby se některá ustanovení vykládala především podle jejich smyslu, a nikoliv jen s přihlédnutím k užitým výrazům; NOZ koneckonců takový přístup aprobuje (srov. § 2 odst. 2, dle něhož se „nikdo nesmí dovolávat slov právního předpisu proti jeho smyslu“). Na případné další terminologické nepřesnosti týkající se subjektů zástavního práva je vždy upozorněno ve výkladu konkrétního tématu.

2.5 Systematika zákonné úpravy zástavního práva

1. NOZ se od předchozího obč. z. odchýlil i v otázce systematiky úpravy zástavního práva.

Materie zástavního práva v obč. z. byla strukturována tematicky do pěti větších celků: úvodní ustanovení vymezovala zástavní právo, zástavu, pohledávku a další skutečnosti s tím spojené (§ 152 až 155), další části se věnovaly vzniku zástavního práva (§ 156 až 161), právům a povinnostem za trvání zástavního práva (§ 162 až 164), uspokojení ze zástavního práva (§ 165 až 169) a zániku zástavního práva (§ 170 až 172). Zákoník zvolil uspořádání podle jednotlivých fází existence zástavního práva a upravil tímto způsobem všechny druhy zástavních práv společně. Takový postup byl v našich zemích historicky běžný.

V zahraničí se vyskytují i jiné přístupy: právní úpravy zástavního práva v zemích kontinentální Evropy často normují jednotlivé druhy zástavních práv zvlášť. Specifika jednotlivých forem zástavního práva bývají totiž natolik výrazná, že úprava jednotného zástavního práva (tak jak ji prezentoval obč. z.) se nepovažuje za vhodnou.

Například německý občanský zákoník (BGB) upravuje odděleně zástavní právo k nemovitostem (pozemkům),128 zástavní právo k věcem movitým a zástavní právo k právům.129 Dvěma základními druhy zástavního práva k nemovitostem jsou pozemkový dluh (Grundschuld) a hypotéka (Hypothek). Zatímco existence hypotéky plně závisí na zajišťované pohledávce^130 a vykazuje rysy, které jsou příznačné i pro českou úpravu zástavního práva (s určitými odchylkami), pozemkový dluh akcesorickou povahou nemá a lze jej zřídit nezávisle na pohledávce.131 V praxi se nejvíce využívá právě zajištění formou pozemkového dluhu, neboť jeho nevázanost na konkrétní pohledávku poskytuje stranám větší dispoziční pružnost (zvláště v úvěrovém obchodě) než institut hypotéky.132 Třetí forma pozemkového zástavního práva, tzv. důchodový dluh (Rentenschuld), sloužící k zajištění pravidelně se opakujících plnění, se v současném hospodářském životě vyskytuje spíše okrajově.133

Druhý ze stěžejních kodexů kontinentálního práva, francouzský Code Civil (CC), také uspořádává materii zástavního práva podle jeho jednotlivých druhů. Ve čtvrté knize v čl. 2323 až 2373 upravuje zvlášť zástavní právo k věcem movitým a nemovitým (gage, hypothèque^134). Zajištění týkající se věcí movitých dále člení podle toho, zda jde o věci hmotné, nebo nehmotné. Úprava zástavního práva k nemovitým věcem obsahuje samostatné kapitoly věnující se institutům hypotéky a antichrese.135 Systematičnost francouzské úpravy se projevuje i v dalším třídění těchto dílčích institutů (hypotéka zákonná, soudní, smluvní). Hypotéku připouští Code Civil jako zástavní právo týkající se pouze nemovitostí,136 francouzské právo však zná, navzdory terminologickému zúžení pojmu v CC, též hypotéku k věcem movitým (nákladní plavidla, lodě, letadla).137

2. NOZ představuje, pokud jde o systematiku úpravy zástavního práva, určitý kompromis mezi výše nastíněnými přístupy. Základní linie spočívá v obecné úpravě jednotlivých fází zástavního práva v logickém sledu, zároveň však NOZ upravuje některé specifické druhy zástavního práva zvlášť jako komplexní celek (včetně úpravy vzniku takového zástavního práva, jeho výkonu apod.). Jedná se o zástavní právo k podílu v korporaci, zástavní právo k cennému papíru a zástavní právo k pohledávce. V prvých dvou případech se přenesla (a obsahově změnila) úprava ze zvláštních zákonů (obchodní zákoník a zákon č. 591/1992 Sb., o cenných papírech) do NOZ, v případě zástavního práva k pohledávce se scelila (a obsahově proměnila) úprava, původně roztříštěná v obecné úpravě zástavního práva v obč. z.

Jistá nesystematičnost se projevuje v tom, že ačkoliv jsou tři uvedené specifické druhy zástavních práv upraveny (relativně) komplexně zvlášť, NOZ je formálně zařadil do obecného pododdílu nazvaného Zastavení. Tato skutečnost, jakož i nadpisy jednotlivých rubrik („Zastavení podílu v korporaci“), mohou budit dojem, že se zde samostatně upravuje pouze fáze vzniku zástavního práva k podílu v korporaci, cennému papíru a pohledávce. Přesto jednotlivé sekce obsahují i ustanovení, upravující další otázky těchto druhů zástavních práv (práva a povinnosti stran, výkon zástavního práva apod.). Není-li zde určitá otázka upravena, použije se přiměřeně obecné úpravy zástavního práva.

Úprava zástavního práva je v NOZ rozložena do celkem devíti pododdílů: obecná ustanovení (§ 1309 až 1311), zastavení (§ 1312 až 1345), rozsah zástavního práva (§ 1346 až 1352), práva a povinnosti ze zástavního práva (§ 1353 až 1358), výkon zástavního práva (§ 1359 až 1370), výkon zástavního práva při více zástavních věřitelích (§ 1371 až 1375), zánik zástavního práva (§ 1376 až 1379), práva vlastníka při uvolnění zástavy (§ 1380 až 1384) a záměna zástavního práva (§ 1385 až 1389). Institutu zástavního práva se přímo týká i celá řada dalších ustanovení NOZ, ať již soustředěných na určitém místě (například obecná ustanovení o zajištění dluhů v § 2010 až 2017), anebo porůznu roztroušených v NOZ (například § 615, § 1890 odst. 2, § 1937 atd.).

3. Na tomto místě stojí za to zmínit letmo i dva významné mezinárodní projekty týkající se zástavního práva, které mohou sloužit jako inspirace k zamyšlení nad kvalitou tuzemské úpravy zástavního práva.138

Staršího data je vzorový zákon o zajištěných transakcích, vypracovaný Evropskou bankou pro obnovu a rozvoj.139 Vzorový zákon je určen pro země střední a východní Evropy s transformující se ekonomikou a model úpravy v něm obsažený vychází z výsledků srovnání mnoha právních řádů. Cílem vzorového zákona je poskytnout dotčeným zemím kvalitní referenční rámec pro úpravu věcného zajištění závazků, neboť jen náležitá právní úprava zajištění může investorům zaručit ochranu jejich investic v těchto zemích.

Vzorový zákon se poměrně komplexním způsobem zabývá všemi fázemi, jimiž může zajišťovací vztah projít: od úpravy jeho vzniku, práv a povinností během jeho trvání, zapojení třetích osob až po zánik zajištění. Model se podnětně zabývá i zástavním právem k podniku. Velmi významná část zákona je věnována úpravě realizace zástavního práva.

Vzorový zákon vyzdvihuje některé principy, které pak promítá do konkrétního návrhu úpravy zástavního práva. Předně zákon stranám poskytuje značnou míru autonomie. Nechává na nich, aby si obsah svého vztahu vytvořily v souladu se svými specifickými potřebami.140 Uvedená volnost se týká i způsobu vymezení zajišťované pohledávky a zástavy. Oproti tomu důraz se klade na publicitu zástavních práv. V oblasti výkonu zástavního práva vychází modelový zákon z premisy, že je to zástavní věřitel, kdo má rozhodovat o způsobu, jakým bude zástava zpeněžena k uspokojení jeho pohledávky. K tomu mu poskytuje zákon široká oprávnění (včetně práva prodat zástavu z volné ruky), zároveň však chrání zástavního dlužníka proti zneužívajícímu jednání – notifikační lhůtou, povinností věřiteli uskutečnit prodej za obvyklou cenu, možností uplatnit nárok na náhradu škody atd.

Dokladem toho, že vzorový zákon Evropské banky pro obnovu a rozvoj přináší živé myšlenky, může být úprava zástavního práva ve slovenském občanském zákoníku.141 Právě Slovensko se totiž při přijetí velké novely občanského zákoníku provedené zákonem č. 526/2002 Z. z. inspirovalo citovaným vzorovým zákonem o zajištěných transakcích. Tvůrci osnovy nového slovenského občanského zákoníku proto považují současnou úpravu zástavního práva za natolik vyhovující, že počítají s jejím převzetím (po provedení dílčích změn) i do případného nového kodexu.142 Slovenská úprava zástavního práva vyhovuje mnoha požadavkům kladeným na moderní úpravu a oprošťuje se od přílišného státního paternalismu, příznačného dříve zejména pro fázi realizace zástavního práva. Není proto náhoda, že úprava zástavního práva v českém NOZ se platné slovenské úpravě obsahově v jisté míře podobá a následuje ji.

Jiným (novějším) pozoruhodným mezinárodním projektem, který komplexním způsobem zkoumá problematiku zajištění závazků a podává podrobná doporučení k obsahu a formě právní úpravy, je tzv. Legislativní průvodce po zajištěných transakcích (Legislative Guide on Secured Transactions; dále též jen „Průvodce“), vytvořený Komisí OSN pro mezinárodní obchodní právo (UNCITRAL).143 Tento projekt se věnuje zajišťovacím prostředkům vztahujícím se k movitým věcem; uceleným způsobem zkoumá problematiku zajištění závazků movitým majetkem a podrobně srovnává možné přístupy k jednotlivým dílčím aspektům takového zajištění.144

Pokud jde o věcnou působnost, Průvodce se tedy zaměřuje pouze na zajišťovací prostředky vztahující se k movitým věcem, nezabývá se zajištěním nemovitými věcmi. Zároveň je ale potřeba zdůraznit, že Průvodce se zabývá zajištěním ke všem druhům movitého majetku; zahrnuje tedy věci hmotné i nehmotné povahy, a to včetně zboží, zásob, předmětů duševního vlastnictví, pohledávek, majetkových práv, směnek, šeků, náložných listů, účtů, vkladů apod.145 Široce pojímá Průvodce i samotný stěžejní pojem „zajištění“ (security right), když jím míní jakékoliv majetkové právo váznoucí na movitých věcech, zřízené za účelem zabezpečení splnění zajištěné pohledávky (tedy jakýkoliv typ právního zajištění), bez ohledu na formu zajištění či stranami použité označení tohoto zajištění.

Podle Průvodce by moderní právní úpravy týkající se zajištění měly být dostatečně flexibilní, aby odpovídaly rychle se rozvíjejícím formám finančních závazkových vztahů. Průvodce přitom klade důraz na poskytnutí co nejširšího prostoru smluvní autonomii stran a na omezení zákonné regulace na nezbytné minimum. Uvedené pojetí se pak promítá i do úpravy výkonu zajišťovacích práv, kde Průvodce doporučuje, aby zákon nebránil stranám v případné dohodě, že zástava bude zpeněžena mimo rámec soudního řízení, a to i bez nutnosti dosáhnout předchozího soudního či jiného autoritativního rozhodnutí.146 Na druhou stranu Průvodce při takovém výkonu garantuje i práva zástavního dlužníka, a to prostřednictvím řady instrumentů (notifikace o zamýšleném výkonu učiněná věřitelem, povinnost věřitele jednat komerčně rozumným (přiměřeným) způsobem, právo dlužníka obrátit se na soud a žádat o poskytnutí ochrany před jednáním věřitele atd.).

2.6 Další ustanovení NOZ týkající se zástavního práva

2.6.1 Ustanovení NOZ s dopadem na zástavní právo

1. Úpravu zástavního práva obsahuje NOZ v § 1309 až 1389, na zástavní právo však mimo to dopadá celá řada dalších pravidel nacházejících se v NOZ mimo tento oddíl o zástavním právu. Jde jednak o pravidla týkající se přímo zástavního práva, jednak o pravidla obecná, která se však přímo či nepřímo dotknou i institutu zástavního práva.

První skupinu reprezentují ustanovení z nejrůznějších oblastí obecné úpravy (promlčení, změny v osobě dlužníka či věřitele, odstoupení od smlouvy, způsob plnění, některé smluvní typy atd.), která různým způsobem normují dílčí aspekty zástavního práva. Konkrétní pravidla jsou podrobněji vyložena v dalším textu tam, kde dopadají na konkrétní rozebíranou otázku zástavního práva. Například § 2005 odst. 2 NOZ je vyložen v kapitole o zajištění dluhu v případě odstoupení od smlouvy, § 2005 odst. 1 NOZ v kapitole věnující se odstoupení od smlouvy o převodu vlastnického práva a zástavnímu právu třetí osoby, § 1936 a 1937 NOZ v kapitole o funkci zástavního práva, § 1761 NOZ v kapitole o právních dispozicích zástavního dlužníka se zástavou, § 2344, 2481 a 2571 NOZ v kapitole o zákonném zástavním právu, § 615 NOZ v kapitole o promlčení zástavního práva, § 1890 NOZ v kapitole o zániku zástavního práva atd.

Pokud jde o obecná pravidla, která mají na právní poměry ze zástavního práva přímý či nepřímý vliv, i tato jsou rozebrána v dalším textu tam, kde zasahují do řešení určité otázky zástavního práva. Namátkou lze jmenovat například pravidla obsažená v ustanoveních § 489 an. NOZ o věcech v právním smyslu, ustanovení o formě právních jednání (§ 559 an. NOZ), ustanovení o neplatnosti právních jednání (§ 574 an. NOZ), obecná ustanovení o věcných právech (§ 979 an. NOZ), ustanovení o spotřebitelských smlouvách (§ 1810 an. NOZ) a řadu dalších (například § 747, 997, 998, 1123, 1696 NOZ apod.).

2. Příkladem takového obecného ustanovení, které se může nepřímo dotýkat i problematiky zástavního práva a které bude na tomto místě pro ilustraci vyloženo, je § 1793 NOZ o neúměrném zkrácení. V prvé řadě je vůbec otázkou, nakolik lze v případě zástavního práva o aplikaci § 1793 NOZ uvažovat („Zaváží-li se strany k vzájemnému plnění a je-li plnění jedné ze stran v hrubém nepoměru k tomu, co poskytla druhá strana, může zkrácená strana požadovat zrušení smlouvy a navrácení všeho do původního stavu, ledaže jí druhá strana doplní, oč byla zkrácena, se zřetelem k ceně obvyklé v době a místě uzavření smlouvy.“).

Za klíčové pro zodpovězení otázky přitom považuji, zda v případě zástavního práva jde pojmově o vzájemné plnění a zda se přitom může naplnit též kritérium hrubého nepoměru vzájemných plnění. Z hlediska případného zkoumání ekvivalence vzájemných plnění je potřeba nejprve zjistit, zda samo zřízení zástavního práva lze vůbec považovat za úplatné plnění. Ztotožňuji se v tomto ohledu se závěry P. Tégla, podle něhož lze o úplatném zástavním právu mluvit obecně tam, kde zástavní věřitel poskytne zástavci určité protiplnění (peněžité, nepeněžité); přitom je lhostejné, zda zástavcem je samotný obligační dlužník či osoba třetí.147

Bude-li tedy zřízení zástavního práva v daném případě úplatným, lze jej i testovat z hlediska vyváženosti vzájemných plnění dle § 1793 odst. 1 NOZ.148 Domnívám se však, že v případě zřízení zástavního práva musíme vždy nutně dospět k závěru o ekvivalenci vzájemných úplat. Výše zajišťované pohledávky (tj. plnění zástavního věřitele) totiž vždy odpovídá skutečnému nebo potenciálnímu rozsahu uspokojení věřitele ze zástavy (zástavní právo vázne na zástavě do výše zajištěné pohledávky) – zástavní věřitel inkasuje ze zástavy pouze tu „hodnotu“, která odpovídá výši jeho zajištěné pohledávky.149 Za „plnění“ zástavce (zástavního dlužníka) tudíž nelze považovat hodnotu celé poskytnuté zástavy, nýbrž jen její část odpovídající skutečné nebo potenciální výši uspokojení věřitele ze zástavy.150

O neúměrném zkrácení tak lze v této oblasti uvažovat zcela výjimečně, a to pouze teoreticky v souvislosti s určitým druhem dohod o „propadné“ zástavě. K neúměrnému zkrácení může dojít jen v případě ujednání o převodu zástavy na zástavního věřitele k úhradě dluhu, kdy by na základě dohody stran (vyhoví-li taková dohoda požadavkům dle § 1315 NOZ) zástavní věřitel nabyl vlastnictví k zástavě bez toho, aniž by se cena zástavy promítla do výše zajištěného dluhu. Zástavní věřitel by tak mohl nabýt zástavu, jejíž cena by byla v hrubém nepoměru k výši zajištěného dluhu, a zároveň by nebyl povinen – s ohledem na dohodu se zástavním dlužníkem – vydat rozdíl zpět zástavnímu dlužníkovi.151

Obdobným způsobem jako výše je podle mého mínění potřeba přistupovat k otázce vzájemného plnění i při výkladu ustanovení § 1796 NOZ o lichvě.

2.6.2 Obecná ustanovení o zajištění dluhů

1. Vyjma výše uvedených ustanovení obsahuje NOZ i obecná ustanovení o zajištění dluhů, platná a společná pro veškeré zajišťovací instrumenty. Tato obecná ustanovení se nacházejí v části NOZ věnované relativním majetkovým právům a jsou zahrnuta do samostatného dílu Zajištění a utvrzení dluhů pod oddílem Obecná ustanovení (§ 2010 až 2017 NOZ). Pravidla v uvedených ustanoveních jsou koncipována jako obecná a v případě zástavního práva se uplatní vždy, neobsahuje-li úprava zástavního práva pravidla speciální.

NOZ systematicky rozlišuje mezi zajištěním dluhů a jejich utvrzením. Do první skupiny řadí instituty zástavního práva, ručení, finanční záruky, zajišťovacího převodu práva a dohody o srážkách ze mzdy nebo jiných příjmů,152 do druhé skupiny pak zahrnuje instituty smluvní pokuty a uznání dluhu.153

Úvodní ustanovení § 2010 NOZ ve svém prvém odstavci deklaruje, že dluh lze zajistit, zaváže-li se třetí osoba věřiteli nebo ve prospěch věřitele za dlužníkovo plnění anebo dá-li někdo věřiteli nebo ve prospěch věřitele majetkovou jistotu, že dlužník svůj dluh splní. Podle důvodové zprávy k citovanému ustanovení je „významnou změnou konstrukce, podle níž lze jistotu dát nejen věřiteli, ale i třetí osobě ve věřitelův prospěch. Tím se umožní efektivnější správa jistoty při syndikátních úvěrech.“ Jedná se tedy o situace, kdy příjemcem jistoty je třetí osoba odlišná od věřitele, přičemž tato třetí osoba jistotu ve prospěch tohoto věřitele přijímá (spravuje). Z ustanovení je mimo to zřejmé, že pojmově rozlišuje mezi zajištěním osobním („zaváže-li se třetí osoba ... za dlužníkovo plnění“) a věcným („dá-li někdo ... majetkovou jistotu“), přičemž obecná ustanovení o zajištění dluhů dopadají na oba tyto druhy zajištění.

Syndikovaných úvěrů, tj. úvěrů poskytovaných více věřiteli společně,154 se může dotýkat i pravidlo v druhém odstavci § 2010 odst. 2 NOZ, podle něhož spravuje-li jistotu ve prospěch věřitele jiná osoba, může tato osoba uplatnit proti dlužníkovi nebo poskytovateli jistoty stejná práva a plní vůči nim stejné povinnosti jako věřitel. NOZ tak zavádí institut správce (agenta) zajištění, přičemž výslovně upravuje vztah tohoto správce zajištění (tj. třetí osoby odlišné od věřitele) k dlužníkovi i poskytovateli zajištění: správce disponuje vůči jmenovaným subjektům stejnými právy i povinnostmi jako věřitel, pro něhož jistotu spravuje. Ustanovení je však dispozitivní a vztah dotčených osob lze smluvně upravit i jinak.

Jak poukazuje T. Richter, úprava v § 2010 NOZ je velmi strohá a nezabývá se otázkami, které s institutem správce zajištění souvisejí (například povahou právního vztahu správce k zajištění mu svěřenému a jeho oprávněními se zajištěním nakládat anebo otázkou, zda vedle správce zajištění může vykonávat k zajištění práva i věřitel, v jehož prospěch bylo zajištění zřízeno).155 Podle citovaného autora je možné, že se podobné otázky podaří vyřešit například za pomoci ustanovení NOZ o správě cizího majetku (byť jak dále upozorňuje, je pochybné, zda bude přijatá úprava trustu pro účely úvěrového trhu použitelná, s ohledem např. na § 1448 či 1453 NOZ); přesto je podle něj obtížně předvídatelné, zda úvěrový trh shledá koncepci zajištění zřízeného „ve prospěch věřitele“ (§ 2010 odst. 1) a spravovaného třetí osobou (§ 2010 odst. 2) „dostatečně robustním na to, aby jej začal v praxi využívat k zamýšlenému účelu – tedy ke sdílení zajištění v případě zajištěného syndikovaného úvěrového financování“.156

Úprava týkající se správce zajištění je každopádně dispozitivní, a bude tak především na stranách daného právního vztahu, aby si jeho obsah detailně vymezily v souladu se svými potřebami, případně se podpůrně řídily zmíněnými ustanoveními o správě cizího majetku (§ 1400 an. NOZ). Je však možné, že se úvěrující věřitelé raději přidrží současné převažující syndikátní praxe, podle které se „agent pro zajištění“ nachází v pozici solidárního věřitele s každým dalším věřitelem syndikátu.

2. NOZ na mnoha místech pojí určitý právní následek s tím, že je dána „jistota“.157 Institutu jistoty jsou věnována obecná ustanovení § 2012 až 2017 NOZ. Ustanovení § 2012 NOZ přitom obecně vymezuje, co se míní jistotou, resp. jakým způsobem je splněna povinnost dát jistotu, další ustanovení pak upravují otázky dostatečnosti věci jako jistoty (§ 2013, 2014), rozsahu zajištění pohledávky jistotou (§ 2015), pořadí práv (§ 2016) a ztráty jistoty na ceně (§ 2017).

Kdo je podle § 2012 NOZ povinen dát jistotu, učiní své povinnosti zadost zřízením zástavního práva. Není-li někdo s to dát jistotu zřízením zástavního práva, dá jistotu způsobilým ručitelem. Má se za to, že způsobilým ručitelem je osoba, která může být žalována v tuzemsku a která má vhodný majetek.

Za dostatečnou jistotu tedy považuje zákon především zástavu; jak se však podává z dalších ustanovení, vždy jen do určité výše její ceny. Podle ustanovení § 2014 odst. 1 NOZ se má za to, že stavební pozemek nebo nemovitá věc sloužící podnikatelským účelům jsou dostatečnou jistotou do poloviny obvyklé ceny, podobná domněnka platí o právu stavby (dostatečnou jistotou je do výše poloviny obvyklé ceny, pokud úplata ujednaná jako stavební plat bude splacena nejpozději pět let před zánikem práva stavby). Podle § 2014 odst. 2 se má za to, že cenný papír zajišťující bezpečný výnos je dostatečnou jistotou do tří čtvrtin obvyklé ceny, § 2014 odst. 3 pak stanoví, že vklady v bankách nebo spořitelních a úvěrních družstvech jsou způsobilou jistotou do výše pojištění.158 Zároveň podle § 2013 NOZ není nikdo povinen přijmout věc jako jistotu do částky vyšší, než kolik činí dvě třetiny obvyklé ceny.

Citované § 2013 a 2014 NOZ však stanoví pouze podpůrná pravidla hodnocení dostatečnosti jistoty (zákonné domněnky) pro případ, že si strany neupraví otázky přiměřenosti jistoty dohodou jinak.159 K uvedené problematice se váže i § 3027 NOZ, podle něhož zakládá-li tento zákon věřiteli právo na dostatečnou jistotu a neujednají-li věřitel a dlužník nebo jiná osoba poskytující zajištění její předmět nebo výši, rozhodne o dostatečné jistotě soud s přihlédnutím k povaze a výši pohledávky.

O dalších pravidlech týkajících se jistoty je pojednáno v dalším textu tam, kde pravidla souvisí s konkrétní zástavněprávní oblastí: § 2015 NOZ rozebírá kapitola Rozsah zajištění dluhu, § 2013, 2014 a zejména § 2017 vykládá kapitola Přiměřené doplnění zástavy.

3. Nové pravidlo, které v dosavadní úpravě zástavního práva chybělo,160 obsahuje § 2011 NOZ. Věřitel podle něj sdělí tomu, kdo dal jistotu, na jeho žádost kdykoli a bez zbytečného odkladu, jaká je výše zajištěného dluhu. Uvedené oprávnění být informován o výši zajištěného dluhu má význam především pro zástavního dlužníka, který je osobou odlišnou od dlužníka obligačního. Podle stávající úpravy nebyl věřitel povinen zástavnímu dlužníkovi k jeho žádosti oznamovat aktuální stav (výši) zajištěného dluhu, přičemž v praxi docházelo i k situacím, kdy věřitel zástavnímu dlužníkovi takovou informaci přímo odpíral například s poukazem na bankovní tajemství. NOZ však uvedené právo zástavnímu dlužníkovi výslovně přiznává, což logicky souvisí i s (také nově výslovně zakotveným) oprávněním zástavního dlužníka splnit zajištěný dluh i bez souhlasu věřitele (§ 1937 odst. 1 NOZ).

4. Problematiky pořadí zástavních práv se významně dotýká § 2016 NOZ, který zní: „Zakládá-li se jistota různých věřitelů na různých právech k téže věci, uspokojí se v rozsahu těchto práv a v pořadí podle vzniku zajištění postupně v první skupině věřitelé zajištění věcným právem zapsaným ve veřejném seznamu nebo Rejstříku zástav a ve druhé skupině věřitelé zajištění věcným právem nezapsaným ve veřejném seznamu nebo v Rejstříku zástav. Poté se ve třetí skupině uspokojí věřitelé zajištění závazkovým právem.“

V prvé řadě je třeba uvést, že otázku pořadí zástavních práv řeší speciální ustanovení § 1371 NOZ. Toto ustanovení však upravuje pouze otázku pořadí jednotlivých zástavních práv mezi sebou, tj. zabývá se pouze situacemi, kdy na zástavě vázne více zástavních práv (k tomu viz výklady v jiných kapitolách této publikace).

Naproti tomu § 2016 NOZ upravuje případy konkurence různých zajišťovacích práv k téže věci . Při stanovení pořadí jednotlivých práv se NOZ opírá primárně o kritérium způsobu vzniku daných práv, jakož i povahy zajišťovacího práva (věcné, obligační), a naopak odsouvá měřítko doby vzniku práv. Stejné pojetí se ostatně uplatňuje i v rámci konkurence zástavních práv mezi sebou (§ 1371 NOZ) a koneckonců vychází i z celkové koncepce NOZ, preferující s ohledem na právní jistotu práva zapsaná ve veřejných registrech na úkor práv vzniklých jiným způsobem (srov. obecné ustanovení § 981 NOZ o věcných právech, podle něhož je-li do veřejného seznamu zapsáno věcné právo k věci cizí, má přednost před věcným právem, které není z veřejného seznamu zjevné).

Vázne-li proto na téže věci více různých zajišťovacích práv, uspokojí se podle § 2016 NOZ v první skupině věřitelé zajištění věcným právem zapsaným ve veřejném seznamu nebo Rejstříku zástav, ve druhé skupině věřitelé zajištění věcným právem nezapsaným ve veřejném seznamu nebo v Rejstříku zástav a teprve ve třetí skupině věřitelé zajištění závazkovým právem . Kritérium doby vzniku zajištění se přitom uplatní pouze ve vztahu mezi zajištěními spadajícími do téže skupiny.

Při posuzování pořadí jednotlivých práv se však musí vzít v potaz i zvláštní pravidlo obsažené v § 1398 NOZ, podle něhož věřiteli, který zajistil svou pohledávku zadržovacím právem, náleží z výtěžku zpeněžení zadržené věci přednostní uspokojení před jiným věřitelem, a to i věřitelem zástavním.

Pokud jde o § 2016 NOZ, domnívám se, že aplikačně exponovanějším bude § 1371 NOZ, neboť v praxi častěji vznikne spíše pluralita zástavních práv k téže věci než mnohost různých zajišťovacích práv k této věci; některé věcněprávní zajišťovací prostředky ostatně ze své podstaty omezují vznik jiných . To je způsobeno mj. tím, že jiné věcněprávní zajišťovací prostředky ve větší míře než zástavní právo omezují vlastníka v dispozicích se zatíženou věcí (zadržovací právo předpokládá přímo fyzickou moc věřitele nad zadrženou věcí, zajišťovacím převodem práva ztrácí vlastník dočasně své vlastnické právo a s ním i oprávnění s věcí právně disponovat). Je-li například věc převedena k zajištění na základě smlouvy o zajišťovacím převodu práva, nebude možné ji zpravidla například zastavit, a to ani poskytovatelem zajištění (nebude již vlastníkem věci), ani příjemcem zajištění (s ohledem na povinnost dle § 2043 NOZ). Ke vzniku více zajišťovacích práv k téže věci pak vůbec nemusí dojít v případech, kdy byl sjednán zákaz zatížení dané věci jako věcné právo (§ 1761 NOZ).

Na druhou stranu jsou některé kombinace zajišťovacích práv prakticky představitelné. Nelze například vyloučit, že zastavená nemovitá či movitá věc bude dále převedena zajišťovacím převodem práva, že k zastavené movité věci bude uplatněno zadržovací právo, že zadržená movitá věc bude jejím vlastníkem zastavena zápisem v Rejstříku zástav apod.

Co se týče pořadí zástavního práva v konkurenci ostatních zajišťovacích práv, bude se jakožto věcné právo uspokojovat vždy v první nebo druhé skupině předvídané ustanovením § 2016 NOZ, a to v závislosti na tom, zda půjde o zástavní právo vzniklé zápisem do veřejného seznamu či Rejstříku zástav (první skupina), anebo o zástavní právo vzniklé odevzdáním zástavnímu věřiteli či třetí osobě, případně označením znameními, resp. jiným obdobným způsobem, například účinností zástavní smlouvy (druhá skupina).

Z § 2016 NOZ není zřejmé, koho NOZ zařazuje do skupiny věřitelů zajištěných „závazkovým právem“. Ze systematiky NOZ i z povahy daných zajišťovacích práv podle mého názoru plyne, že pod „věcněprávní“ zajištění lze řadit zástavní právo, zadržovací právo a zajišťovací převod práva, jakkoliv důvodová zpráva k § 2016 označuje zajišťovací převod práva jako institut obligační spolu s instrumentem výhrady vlastnického práva. Podle mého mínění je však stěží představitelné, že by zajištění zřízené například právě formou zajišťovacího převodu práva mělo mít vždy automaticky horší pořadí než jiná „věcněprávní“ zajištění.161 Jestliže by se však mělo posuzovat zajištění zřízené formou zajišťovacího převodu práva nebo výhrady vlastnického práva jako právo spadající do prvních dvou skupin (což je racionální řešení), je pak otázkou, co zákonodárce oním zajištěním „závazkovým právem“ zamýšlel – u jiných zajišťovacích prostředků (ručení, finanční záruky atd.162) již totiž nelze pojmově hovořit o vztahu ke konkrétní věci, jak vyžaduje § 2016 NOZ („zakládá-li se jistota různých věřitelů na různých právech k téže věci“).

Ačkoliv se § 2016 NOZ výslovně nezabývá vztahem mezi zajištěním vzniklým smluvně a zajištěním vzniklým mimosmluvně, důvodová zpráva k témuž ustanovení uvádí, že „se navrhuje dát při uspokojení přednost věřitelům, jimž svědčí zákonné zajištění, před věřiteli, jejichž jistota byla založena smlouvou“. Ze zákonného textu však žádný takový závěr neplyne; lze se proto domnívat, že jde jen o redakční pochybení. Ustanovení o pořadí zajišťovacích práv k téže věci totiž v jedné z původních verzí NOZ obsahovalo pravidlo, podle kterého se „uspokojí postupně podle pořadí vzniku zajištění věřitelé, jimž vzniklo zajištění ze zákona, před věřiteli, jimž zajištění vzniklo z jiného právního důvodu“.163 Ačkoliv citované pravidlo z později přijaté úpravy vypadlo, důvodová zpráva na tuto změnu již patrně adekvátně nezareagovala.

Naznačená geneze rozporu textu zákona a důvodové zprávy však předestřenou otázku neřeší. Na jednu stranu se zdá, že se úprava jistoty týká jen smluvních způsobů vzniku práv (s ohledem na systematické řazení úpravy, na formulace a obsah jednotlivých ustanovení), na druhou stranu není zřejmě důvod posuzovat nekonsenzuálně vzniklá zajišťovací práva odchylně od práv vzniklých dohodou stran, a konečně chybí i legitimní důvod, proč tato práva upřednostňovat na úkor práv vzniklých smluvně. Poukázat lze i na obdobnou úpravu v oblasti zástavního práva (§ 1371 NOZ), která mezi smluvními a jinými zástavními právy v otázce jejich pořadí nerozlišuje, jakož i na obecná ustanovení týkající se věcných práv, preferující v otázce pořadí věcné právo k cizí věci zapsané do veřejného seznamu před právem nezapsaným a posuzující pořadí věcných práv k cizí věci podle doby podání návrhu na zápis práva (§ 981, 982 NOZ).

2.7 Přechodná ustanovení v NOZ

1. Pro aplikaci zástavněprávních ustanovení mají klíčový význam přechodná ustanovení NOZ, určující, kdy se na dané zástavněprávní poměry použije úprava zástavního práva v obč. z. (příp. v jiném právním předpisu) a kdy naopak úprava v NOZ.

Podle základního intertemporálního ustanovení se podle NOZ řídí práva a povinnosti vzniklé ode dne nabytí jeho účinnosti (§ 3028 odst. 1 NOZ). Není-li dále v NOZ stanoveno jinak, řídí se ustanoveními NOZ i právní poměry týkající se práv osobních, rodinných a věcných; jejich vznik, jakož i práva a povinnosti z nich vzniklé přede dnem nabytí účinnosti NOZ se však posuzují podle dosavadních právních předpisů (§ 3028 odst. 2 NOZ).164

NOZ však dále obsahuje i § 3073 (v přechodných ustanoveních pod rubrikou Závazková práva): „Práva ze zajištění závazku vzniklá přede dnem nabytí účinnosti NOZ, byť byla zřízena i jako práva věcná, se posuzují až do svého zániku podle dosavadních právních předpisů. To nebrání ujednání stran, že se tato jejich práva a povinnosti budou řídit NOZ ode dne nabytí jeho účinnosti.“

Vztah citovaných ustanovení je nutné vnímat tak, že § 3073 NOZ představuje lex specialis vůči § 3028 NOZ: § 3028 odst. 2 sice dopadá na právní poměry týkající se práv věcných, nicméně § 3073 upravuje speciálně věcná práva zajišťovací povahy, a tím vyčleňuje zástavní právo z dosahu § 3028 odst. 2 NOZ.

2. Základní pravidlo plynoucí z § 3073 NOZ určuje, že zástavní práva, která vznikla do 31. 12. 2013, se až do svého zániku budou posuzovat podle dosavadních předpisů (tedy zejména podle obč. z.). Naproti tomu zástavní práva, která vzniknou po 1. 1. 2014, se budou zcela řídit NOZ.

Uvedená pravidla reflektují principy právní jistoty a legitimního očekávání – subjekty dohodou založily určité zajištění (zástavní právo) a právní poměry z tohoto zajištění by se proto měly řídit pravidly (právní úpravou), se kterými byly subjekty při vzniku zajištění srozuměny (resp. právě s ohledem na tyto pravidla dané zajištění zřídily).

Zatímco obecné ustanovení § 3028 odst. 2 NOZ, týkající se věcných práv, umožňuje, aby se i na věcná práva vzniklá před 1. 1. 2014 aplikovala v určité míře nová úprava (úpravou v NOZ se budou řídit právní poměry týkající se daného věcného práva, jakož i práva a povinnosti, které vyplývají z těchto věcných práv a které vznikly po 1. 1. 2014^165), mám za to, že v případě zástavního práva zvláštní ustanovení § 3073 NOZ s takovým přístupem nepočítá. Domnívám se, že z § 3073 naopak vyplývá, že právní poměry ze zástavního práva vzniklého před 1. 1. 2014 se budou až do zániku tohoto zástavního práva spravovat podle dosavadních předpisů (obč. z.);166 to platí i o právech a povinnostech vyvěrajících z daného zástavněprávního vztahu, byť by tato práva a povinnosti vznikly až po 1. 1. 2014.

Ustanovení § 3073 NOZ však stranám umožňuje, aby si ujednaly, že se „tato jejich práva a povinnosti“ budou řídit NOZ ode dne nabytí jeho účinnosti. Uvedenému je třeba zřejmě rozumět tak (i s přihlédnutím k obsahu první věty § 3073), že zmíněná „práva a povinnosti“ tvoří podstatu a obsah daného zajišťovacího institutu, a tudíž konsenzuálně lze podřadit pod nový právní režim (NOZ) celý zástavněprávní vztah. V praxi lze však spíše očekávat, že motivací takové dohody bude využití dílčích možností, které NOZ nabízí; shodný zájem stran tak může směřovat například k tomu, aby se novou úpravou řídil především výkon jejich zástavního práva (strany si po 1. 1. 2014 například ujednají, že zástavní právo bude realizováno určitým v dohodě vymezeným způsobem, jak to umožňuje § 1359 NOZ).

Shrneme-li základní zásady, tak úprava zástavního práva v obč. z. se i nadále použije na zástavní práva (a to až do jejich zániku), vzniklá přede dnem nabytí účinnosti NOZ, ledaže se strany dohodnou, že jejich práva a povinnosti ze zástavního práva se budou řídit NOZ. Nebude-li tedy takové dohody, právní úprava v obč. z. se i po 1. 1. 2014 plně aplikuje na všechna zástavní práva vzniklá před 1. 1. 2014.167 Vznikne-li však zástavní právo po 1. 1. 2014, bude se jeho režim v plném rozsahu spravovat novou právní úpravou v NOZ.

3. Zástavního práva se dotýkají i některá další pravidla obsažená v přechodných ustanoveních NOZ.

Speciální přechodné ustanovení se věnuje uvolněnému zástavnímu právu a záměně zástavního práva: vzniklo-li podle § 3068 NOZ zástavní právo přede dnem nabytí účinnosti NOZ, může vlastník uplatnit právo z uvolnění zástavního práva, jen pokud zástavní věřitel zapsaný přede dnem nabytí účinnosti NOZ za uvolněným zástavním právem v dalším pořadí s uvolněním zástavního práva souhlasí. To platí obdobně i o záměně zástavního práva. Citované ustanovení chrání zástavního věřitele, který nemohl předpokládat (s ohledem na vznik svého práva před účinností NOZ), že by zástavní dlužník mohl po zániku jiného zástavního práva s lepším pořadím spojit – jak to umožňuje nová úprava – takové uvolněné zástavní právo s jiným (novým) dluhem.

Důležité pravidlo je obsaženo v  § 3060 NOZ: zatěžuje-li věcné právo stavbu nebo pozemek , nestane se stavba součástí pozemku, dokud toto věcné právo trvá a pokud to jeho povaha vylučuje. Citované pravidlo tak modifikuje obecné ustanovení § 3054 NOZ, podle něhož stavba, která není podle dosavadních právních předpisů součástí pozemku, na němž je zřízena, přestává být dnem nabytí účinnosti NOZ samostatnou věcí a stává se součástí pozemku, měla-li v den nabytí účinnosti NOZ vlastnické právo k stavbě i vlastnické právo k pozemku táž osoba.

Je tedy otázkou, zda a případně za jakých podmínek je zástavní právo tímto věcným právem, jehož povaha vylučuje, aby se stala stavba součástí pozemku. Rozlišit lze přitom několik situací.

Jestliže na pozemku i na stavbě vázne jen zástavní právo zajišťující tentýž dluh, stavba se podle mého názoru stane účinností NOZ součástí pozemku (budou-li samozřejmě splněny i další podmínky). Provedené sloučení nebude mít dopad na práva zástavního věřitele ani zástavního dlužníka či třetích osob; na zastaveném pozemku bude váznout zástavní právo a bude zatěžovat i veškeré součásti pozemku včetně stavby.168

Pokud by se měly také sloučit pozemek a stavba, zatížené zástavními právy zajišťujícími různé dluhy, bylo by následně nutné uplatnit normu obsaženou v § 1352 NOZ (o důsledcích spojení dvou zástav). Z hlediska zástavního práva by se tedy na spojené zástavy hledělo tak, jako by ke spojení nedošlo: každý zástavní věřitel by tedy byl oprávněn domáhat se uspokojení z celé (spojené) věci, avšak jen do výše hodnoty své zástavy v době spojení. Přesto se nelze domnívat, že by se postavení zástavních věřitelů spojením nezměnilo: na postavení například zástavního věřitele, jehož zajištěný dluh není po splatnosti, může mít negativní dopad i akcelerace výkonu zástavního práva provedená jiným zástavním věřitelem, ústící ve zpeněžení spojené věci a rozdělení výtěžku mezi oba zástavní věřitele. Směřuje-li nadto i samotné ustanovení o důsledcích spojení dvou zástav (§ 1352 NOZ) k tomu, aby se každý zástavní věřitel mohl v případě spojení dvou zástav domáhat obnovení předešlého stavu,169 lze i § 3060 NOZ chápat tak, že zákonodárce chtěl takovým situacím předcházet preventivním pravidlem, podle něhož se za dané situace tyto zástavy ex lege nespojí. Přistoupí-li k tomu ještě faktor legitimního očekávání zástavního dlužníka (nově nesoucího nepředpokládané riziko, že pro nesplnění jednoho ze zajištěných dluhů bude zpeněžena i věc, která tento dluh nezajišťovala^170), nejsme daleko od závěru, že ke spojení zastaveného pozemku a zastavené stavby (zajišťujících odlišné dluhy) v daném případě nedojde.

Spornou se jeví situace, kdy zástavní právo vázne pouze na pozemku anebo na stavbě. I zde je potřeba přihlížet k souvisejícím ustanovením o rozsahu zástavního práva, konkrétně k pravidlům o spojení zástavy s jinou, nezastavenou věcí (§ 1350 odst. 2 NOZ). Vyšlo-li by se z předpokladu, že obnovení předešlého stavu není možné,171 zatížilo by zástavní právo celou spojenou věc, avšak jen do hodnoty zástavy (tj. pozemku anebo stavby) v době spojení. Při případném výkonu zástavního práva by tedy zástavní věřitel docílil zpeněžení celé (spojené) věci, z výtěžku zpeněžení by však inkasoval jen tu část, odpovídající hodnotě jeho zástavy v době spojení. I zde je však potřeba brát v potaz oprávněné zájmy zástavního dlužníka. V důsledku zpeněžení spojené věci by totiž tento zástavní dlužník ztratil vlastnické právo k věci, k níž zástavní právo vůbec nezřídil; s ohledem na § 1350 odst. 2 NOZ by sice zástavní dlužník získal po provedeném výkonu zástavního práva peněžitý ekvivalent této věci (zástavní věřitel by se totiž uspokojil jen z hodnoty „jeho“ zástavy v době spojení), je ovšem otázkou, zda lze považovat – s ohledem na legitimní očekávání zástavního dlužníka ohledně rozsahu jím zastaveného majetku – takové řešení za přiměřené. Lze mít spíše za to, že právě takovým důsledkům zamýšlí § 3060 NOZ předcházet, když podmiňuje spojení stavby s pozemkem neexistencí práva, jehož povaha by spojení vylučovala.

Zatěžuje-li tedy zástavní právo ke dni nabytí účinnosti NOZ stavbu nebo pozemek, lze se domnívat, že toto zástavní právo je zpravidla právem, jehož povaha vylučuje, aby se označené věci spojily (s výjimkami uvedenými výše). Dokud dané zástavní právo trvá, nestane se stavba součástí pozemku.

4. S problematikou právního spojení pozemku a stavby souvisejí i další přechodná ustanovení, která mají dopad na zástavní právo. Jde jednak o § 3057 NOZ, podle něhož zřídí-li vlastník k pozemku věcné právo (například právě zástavní právo) ve prospěch třetí osoby, která věcné právo nabývá v dobré víře, že stavba je součástí pozemku, považuje se vůči této osobě stavba za součást pozemku. Vlastník stavby je vůči zřizovateli věcného práva oprávněn požadovat náhradu za znehodnocení svého vlastnictví; je-li stavba zatížena zástavním právem, rozšiřuje se zástavní právo i na pohledávku na tuto náhradu.

Význam citovaného pravidla osvětluje též důvodová zpráva: „Jde o případ, kdy oddělené vlastnictví k pozemku i ke stavbě trvá a vlastník pozemku zřídí třetí osobě, která je v dobré víře, že součástí pozemku je i stavba, k pozemku věcné právo (např. zástavní). Pak se, opět recepcí německé úpravy, navrhuje stanovit, že se vůči této třetí osobě hledí na pozemek i stavbu jako na věc jedinou s tím, že vlastník stavby je oprávněn požadovat na zřizovateli věcného práva náhradu škody. Rovněž se v této souvislosti pamatuje na případ, že stavba mohla být dříve zatížena zástavním právem.“

V uvedené situaci se tedy z pozice dobrověrného zástavního věřitele hledí na pozemek a stavbu tak, jako by šlo o jednu věc (stavba se stala součástí pozemku), ač tomu tak ve skutečnosti nebylo; vytváří se tedy právní fikce, že součástí zastaveného pozemku je i stavba. Důsledky této fikce se projeví v majetkové sféře zřizovatele zástavního práva (vlastníka pozemku) – vlastník stavby je po něm totiž oprávněn požadovat náhradu škody za znehodnocení svého vlastnictví. V opačném případě by totiž vlastník pozemku profitoval z majetkové hodnoty jiné osoby (stavby jiného vlastníka): k uspokojení zástavního věřitele při případném výkonu zástavního práva by se vyhrazovala i věc, nepatřící zástavnímu dlužníkovi (stavba nahlížená z pozice zástavního věřitele jako součást zastaveného pozemku).

Domnívám se, že § 1350 odst. 2 NOZ, upravující důsledky spojení zástavy s jinou věcí, se v případech dle § 3057 neaplikuje. Ustanovení § 3057 NOZ totiž primárně směřuje k ochraně dobré víry zástavního věřitele, který nabyl zástavní právo k pozemku, důvodně se domnívaje, že součástí pozemku je i stavba. Takový zástavní věřitel nepochybně promítl předpokládanou cenu zástavy (zahrnující i stavbu jako součást pozemku) do svého rozhodování o výši poskytnutého úvěru a jeho dobrou víru tak § 3057 NOZ chrání tím, že vytváří fikci zastavení pozemku včetně stavby. V opačném případě by nemělo pravidlo v § 3057 NOZ pro zástavního věřitele valný význam, protože podle § 1350 odst. 2 NOZ by se mohl uspokojit pouze z hodnoty zástavy (tj. pozemku beze stavby) v době spojení, čímž by pak ztrácela smysl zakotvená fikce o stavbě jako součásti zastaveného pozemku.

Zákon v dané souvislosti neopomíjí chránit ani práva zástavního věřitele, jehož zástavní právo již dříve vzniklo ke stavbě: byla-li stavba již před zřízením zástavního práva k pozemku, v jehož důsledku nastaly účinky předvídané v § 3057, zatížena zástavním právem, rozšiřuje se toto zástavní právo zřízené ke stavbě (ta zůstává samostatnou věcí) i na uvedenou pohledávku na náhradu škody vůči vlastníkovi pozemku.172

V těchto spojitostech je vhodné zmínit i § 3058 odst. 2 NOZ, podle kterého bylo-li vlastnické právo k pozemku zcizeno třetí osobě, která byla při nabytí vlastnického práva v dobré víře, že stavba je součástí pozemku, přestane být stavba samostatnou věcí a stane se součástí pozemku, na němž je zřízena. Kdo vlastnil stavbu, má vůči zciziteli právo na náhradu ve výši ceny stavby ke dni zániku svého vlastnického práva; byla-li stavba zatížena zástavním právem, přechází zástavní právo na pohledávku na tuto náhradu. V uvedeném případě tedy zaniká zástavní právo ke stavbě a transformuje se v zástavní právo k pohledávce na náhradu za ztrátu vlastnického práva ke stavbě.

Závěrem je však potřeba zdůraznit, že § 3057 a 3058 NOZ se s ohledem na požadavek dobré víry nabyvatele věcného práva mohou týkat pouze případů, kdy stavba není evidována jako samostatná věc v katastru nemovitostí – jestliže je stavba jako samostatná věc zapsána v katastru nemovitostí, nabyvateli věcného práva nemůže svědčit dobrá víra, protože nikoho neomlouvá neznalost zapsaného údaje (srov. § 980 odst. 1 NOZ).

5. Zástavních práv zapisovaných do katastru nemovitostí se významně dotýká ustanovení § 3064 NOZ: „Ohledně práv zapsaných do katastru nemovitostí přede dnem nabytí účinnosti NOZ a ohledně práv zapsaných do katastru nemovitostí v době jednoho roku ode dne nabytí účinnosti NOZ nastanou účinky podle § 980 až 986 uplynutím jednoho roku ode dne nabytí účinnosti NOZ. Lhůty stanovené v § 983 a 986 počnou běžet po uplynutí jednoho roku ode dne nabytí účinnosti NOZ.“

Důvodová zpráva k tomu uvádí: „Protože se navrhuje zavést (§ 980 až 986) důsledná ochrana dobré víry ve stav zápisů věcných práv zapsaných do veřejných seznamů, je právě ve vztahu ke katastru nemovitostí zapotřebí poskytnout dotčeným osobám přiměřenou dobu k tomu, aby se postaraly o uvedení stavu zapsaného do katastru do souladu se zápisem skutečným. Ačkoli se u NOZ počítá s poměrně dlouhou vakační dobou, přece jen se jeví jako úměrné stanovit pro plný nástup právních účinků plynoucích z § 980 a následujících alespoň roční odklad.“

Při výkladu pravidel plynoucích z § 980 až 986 NOZ v dalším textu je tak potřeba brát na zřetel, že plné právní účinky těchto pravidel souvisejících se zápisy v katastru nemovitostí nastanou až po uplynutí jednoho roku ode dne nabytí účinnosti NOZ, tj. až k 1. 1. 2015.

Kapitola 3 Zástava

3.1 Způsobilá zástava

1. Pojmové vnímání zástavy (tj. předmětu zástavního práva – majetkové hodnoty, která byla zastavena) se v NOZ oproti stávající úpravě posunulo. Zatímco v § 153 odst. 1 obč. z. zvolil zákonodárce pro vymezení pojmu způsobilé zástavy výčtovou metodu („Zástavou může být věc movitá nebo nemovitá, podnik nebo jiná věc hromadná, soubor věcí, pohledávka nebo jiné majetkové právo, pokud to jeho povaha připouští, byt nebo nebytový prostor ve vlastnictví podle zvláštního zákona, obchodní podíl, cenný papír nebo předmět průmyslového vlastnictví.“), NOZ se naproti tomu přiklonil k pružnému vymezení zástavy jako každé věci, s níž lze obchodovat.173

Uvedený přístup, rezignující na metodu taxativního výčtu, se – i po vzoru některých zahraničních úprav – zdá být správnějším; akcentuje všechny požadavky kladené na vlastnosti zástavy (převoditelnost, zhodnotitelnost), zároveň ponechává prostor pro budoucí akceptaci dalších předmětů způsobilých stát se zástavou, aniž by se musel měnit jejich výčet. Poskytl-li naproti tomu podle stávající úpravy dlužník věřiteli jako zajištění předmět, který nebyl uveden ve výčtu § 153 odst. 1 obč. z., nemohlo se jednat o zajištění zástavním právem (§ 153 odst. 1 obč. z. měl kogentní charakter a nebylo možné se od něj dohodou odchýlit).

Zároveň je potřeba vyzdvihnout, že NOZ vychází z pojetí věci v širokém smyslu, neomezeného jen na předměty hmotné: věcí v právním smyslu je vše, co je rozdílné od osoby a slouží potřebě lidí.174 Jakákoliv věc, která je předmětem právního obchodu, může proto sloužit jako zástava.

2. NOZ se tak – jde-li o vymezení zástavy – obloukem vrací ke koncepci, známé již obecnému zákoníku občanskému. Zatímco o. z. o. vymezoval zástavu širokým způsobem („každá věc, která je v obchodě“), občanské zákoníky z let 1950 a 1964 jakékoliv výslovné vymezení postrádaly.175 Teprve s účinností od 1. 1. 2001 se v obč. z. objevil § 153 odst. 1, který vyjmenovával, co vše může být zástavou. S účinností k 1. 1. 2002 dostalo ustanovení definitivní podobu. Jinou majetkovou hodnotu (pokud to její povaha připouští) nahradilo od tohoto data ve výčtu zástav jiné majetkové právo. Výčet byl rozšířen o podnik nebo jinou věc hromadnou; předchozí znění (od 1. 1. 2001 do 31. 12. 2001) počítalo s tím, že podnik lze zastavit za podmínek stanovených zvláštním zákonem. Takový zákon přijat nebyl a na právní úpravu zástavního práva k podniku dopadala proto obecná ustanovení obč. z. o zástavním právu. Vzhledem k velmi specifické povaze podniku se nejednalo o vhodné řešení.176 NOZ tento nedostatek napravuje, neboť obsahuje dílčí ustanovení, která reflektují právě zvláštní povahu podniku/závodu (hromadné věci) jakožto zástavy.177

3. Ačkoliv je okruh majetkových hodnot způsobilých stát se zástavou podle NOZ (ostatně i dle obč. z.) velmi široký, z vymezení zástavy v § 1310 odst. 1 NOZ i z povahy zajišťovací a uhrazovací funkce zástavního práva přesto vyplývá několik vlastností, jejichž nositelem musí předmět být, aby mohl dostát citovanému legálnímu vymezení, jakož i plnil zmíněné funkce.178

Předně, věcí, kterou lze podle § 1310 odst. 1 NOZ zastavit, se rozumí věc v právním smyslu (viz též legislativní zkratka v § 489 NOZ). Věc v právním smyslu je v NOZ vymezena dvěma základními znaky^179: takovou věcí je vše, co je rozdílné od osoby a slouží potřebě lidí (slovy DZ „objekty pro člověka užitečné“), a jen to, „čeho se mohou týkat subjektivní majetková práva“ (DZ). Věc musí být tedy způsobilým předmětem vlastnictví. Některé věci nemohou být vůbec objektem vlastnictví (např. neovladatelné přírodní síly^180), a tedy ani předmětem zástavního práva. Zástavce vždy zastavuje předmět vlastnictví, který patří jemu anebo někomu jinému (§ 1343 NOZ).181

Nikoliv každou věc v právním smyslu lze zastavit: předmětem zástavního práva může být jen taková věc, s níž lze obchodovat. Obchodovatelností (právním obchodem) jako právní kategorií lze obecně – ve shodě se starší civilistikou – mínit možnost přechodu (přechodu v širším smyslu) věci z jednoho jmění do druhého.182 Existují však i věci, s nimiž obchodovat nelze (res extra commercium), nelze je převádět (nabývat) z jmění jednoho subjektu do druhého.183

Obchodovatelnost tak v uvedeném pojetí zahrnuje požadavek převoditelnosti, ačkoliv ze zástavního práva jako takového (ve smyslu jeho pojetí v NOZ) požadavek převoditelnosti věci nutně nevyplývá. Právní úpravy zástavního práva sice bývají někdy koncipovány tak, že jediný legální způsob uspokojení z titulu zástavního práva je dán z výtěžku zpeněžení zástavy; zpeněžení přitom nelze provést jinak než tak, že vlastnictví k zástavě přejde na osobu odlišnou od zástavního dlužníka. V tomto pojetí nemůže být nepřevoditelná věc ze své přirozenosti předmětem zástavního práva, neboť zástavní právo nutně předpokládá – při realizaci své uhrazovací funkce – dispozice se zástavou.

Nelze však přehlížet, že NOZ umožňuje zástavnímu věřiteli uspokojit se ze zástavy na základě dohody (§ 1359 odst. 1 NOZ) se zástavním dlužníkem i jiným způsobem než pouhým zpeněžením zástavy; vyloučena není např. určitá obdoba tzv. vnucené správy, kdy se zástavní věřitel uspokojuje z plodů zástavy bez toho, aniž by docházelo k převodu (zpeněžení) zástavy. S ohledem na uvedené bylo by namístě hovořit spíše o požadavku hospodářské zhodnotitelnosti zástavy, neboť zcizení za účelem zpeněžení by nebylo jedinou formou realizace zástavního práva.184 Neměl-li by však věřitel možnost zástavu zhodnotit, nemohl by se ani ze zástavy uspokojit.

Výkladem § 1310 odst. 1 NOZ lze však zřejmě dospět k tomu, že převoditelnost věci je inherentní tam vyslovenému požadavku obchodovatelnosti. Vzhledem k tomu lze soudit, že věc, již nelze podle zákona vůbec převádět, nemůže sloužit jako zástava.185 Požadavku obchodovatelnosti každopádně neodpovídají např. věci (práva) omezené jen na osobu jejich vlastníka a od této osoby neoddělitelné.

4. Speciální zákonné úpravy mohou vyloučit zastavitelnost předmětů, které jinak splňují předpoklady způsobilé zástavy. Typicky jde např. o majetek ve vlastnictví státu nebo různé důchody či dávky vyplácené státem.186

Také přímo NOZ v některých případech výslovně vylučuje zastavitelnost věci. Jednak podle § 339 odst. 1 NOZ nelze zastavit ani jinak použít k zajištění dluhu to, co tvoří nadační jistinu (to neplatí, pokud nadace provozuje obchodní závod, v rozsahu potřebném pro jeho plynulý provoz). Dále pak nelze podle § 398 odst. 1 NOZ zastavit ani jinak použít k zajištění dluhu to, co je v majetku nadačního fondu. Jako jistota nesmí sloužit také nepeněžitý vklad do nadace (§ 327 odst. 2 NOZ).

Oprávnění zastavit konkrétní věc, která je jinak způsobilou zástavou, může být podle NOZ v určitých případech omezeno nebo vyloučeno dohodou stran či zákonem (srov. § 1224 odst. 2 NOZ, § 1309 odst. 2 NOZ, § 1761, 2138 NOZ apod.).

5. Jak již bylo uvedeno výše, zástavou může být pouze věc; jako způsobilý předmět zástavního práva proto nemohou sloužit entity, které věcí nejsou. Zastavit proto samozřejmě není možné lidské tělo ani části lidského těla, třebaže by byly od těla odděleny (srov. § 493 NOZ). Uvedené se pochopitelně týká i mrtvého lidského těla.187

3.2 Budoucí zástavní právo

1. Podle úpravy v obč. z. platilo, že jako zástava nemohla sloužit věc (hodnota) neexistující. Zástavní právo proto podle této úpravy účinně nevzniklo k věci, která dosud neexistovala.188 Stejně tak nemohlo vzniknout zástavní právo k věci, která (zatím) nebyla ve vlastnictví zástavce (s výjimkou v § 161 obč. z.).

Úprava v NOZ naproti tomu již výslovně počítá s možností zřídit zástavní právo i k věci, k níž zástavnímu dlužníkovi vznikne vlastnické právo teprve v budoucnu nebo k věci, která dosud neexistuje. Podle § 1310 odst. 2 NOZ lze totiž zřídit zástavní právo i k věci, k níž zástavnímu dlužníkovi vznikne vlastnické právo teprve v budoucnu.189 Je-li podle druhé věty citovaného ustanovení taková věc zapsána ve veřejném seznamu nebo v Rejstříku zástav, zapíše se k ní zástavní právo, pokud s tím vlastník věci souhlasí. K uvedené problematice se vážou i další dvě ustanovení: má-li se podle § 1341 odst. 1 NOZ stát zástavou věc, k níž má zástavnímu dlužníkovi vzniknout zástavní^190 právo teprve v budoucnu, vznikne zástavní právo nabytím vlastnického práva zástavním dlužníkem. Podle § 1341 odst. 2, vyžaduje-li se ke vzniku zástavního práva zápis do veřejného seznamu nebo do Rejstříku zástav a bylo-li tam zapsáno budoucí zástavní právo, vznikne zástavní právo nabytím vlastnického práva zástavním dlužníkem.

K dopadům nové úpravy lze uvést následující. Od účinnosti NOZ bude možné platně uzavřít zástavní smlouvu tak, že jako zástava bude ve smlouvě označena věc, k níž zástavnímu dlužníku vznikne vlastnické právo teprve v budoucnu, nebo i věc, která dosud neexistuje (např. má být teprve vytvořena). Zástavní smlouva však bude muset vyhovět požadavkům kladeným na označení zástavy ustanovením § 1312 NOZ: určení zástavy je obligatorní náležitostí zástavní smlouvy; zástava musí být zároveň ve smlouvě nezaměnitelným způsobem vymezena (podle zákona může být určena jednotlivě nebo jiným způsobem tak, aby ji bylo možné určit kdykoli v době trvání zástavního práva).

Zástavní smlouvou však dochází pouze ke zřízení zástavního práva, nikoliv k jeho vzniku. Zástavní právo vzniká v uvedených případech až nabytím vlastnického práva zástavním dlužníkem.

2. Pokud jde o zástavní práva vznikající obecně zápisem do veřejného seznamu nebo do Rejstříku zástav lze rozlišit tři situace.

Jestliže bylo (budoucí) zástavní právo zapsáno do veřejného seznamu nebo Rejstříku zástav se souhlasem vlastníka věci již před nabytím vlastnického práva k věci zástavním dlužníkem (jak to umožňuje § 1310 odst. 2), vznikne zástavní právo k okamžiku nabytí vlastnického práva k věci zástavním dlužníkem.

Mám zde za to, že zástavní právo nevzniká již zápisem (budoucího) zástavního práva provedeného se souhlasem dosavadního vlastníka věci podle § 1310 odst. 2, nýbrž až nabytím vlastnického práva k věci zástavním dlužníkem. Zápis podle § 1310 odst. 2 představuje pouze poznámku o tom, že věc může být v budoucnu zatížena zástavním právem. Takový výklad nepochybně plyne z jednoznačného znění § 1341 odst. 2 NOZ.191

Jinak tomu je, pokud se zástavní právo zapisuje do veřejného seznamu nebo Rejstříku zástav se souhlasem vlastníka tak, že dochází k  zastavení cizí věci se souhlasem vlastníka věci (zástavní smlouvu se zástavním věřitelem uzavírá svým jménem třetí osoba – např. budoucí vlastník věci – jakožto zástavce, zástavním dlužníkem se však prozatím stává dosavadní vlastník věci); naproti tomu při postupu dle § 1310 odst. 2 zástavní právo prozatím nevzniká a dosavadní vlastník věci nedává souhlas k zastavení své věci, nýbrž pouze souhlasí s tím, aby ve veřejné evidenci byla vyznačena poznámka o případném budoucím zástavním právu.

Třetí avizovaná situace nastává, jestliže došlo ke zřízení budoucího zástavního práva zástavní smlouvou a zároveň nebyl ve veřejném seznamu nebo v Rejstříku zástav proveden zápis o budoucím zástavním právu (např. z toho důvodu, že k tomu vlastník věci nesvolil anebo že věc v době uzavření zástavní smlouvy ještě neexistovala). V takovém případě vznikne zástavní právo až okamžikem zápisu zástavního práva do seznamu nebo rejstříku, tedy až poté, co zástavce nabude věc do svého vlastnictví a podá návrh na zápis zástavního práva. Taková koncepce sice omezuje dosah institutu budoucího zástavního práva, nicméně zaručuje alespoň možnost platného zřízení (budoucího) zástavního práva. Jiný než nastíněný přístup by ohrožoval právní jistotu, neboť by v daném případě (tj. v případě budoucího zástavního práva) umožňoval vznik zástavního práva, jinak vznikajícího zápisem ve veřejném seznamu, bez jakékoli jeho publicity.192

3. Obecně lze konstatovat, že zápis budoucího zástavního práva zřizuje zástavnímu věřiteli jistotu, že v případě nabytí vlastnického práva k věci zástavním dlužníkem bude jeho zástavní právo prvé v pořadí.193 Tato jistota by však mohla být zároveň pravidlem, podle něhož zástavní právo vznikne až nabytím vlastnického práva k věci zástavním dlužníkem, narušena: i každé další budoucí zástavní právo zřízené tímtéž zástavním dlužníkem vznikne k okamžiku nabytí vlastnického práva k věci tímto zástavním dlužníkem a sdílelo by tak s dříve zřízeným zástavním právem stejné pořadí. Zástavnímu věřiteli by proto nezbývalo než si své přednostní postavení zajistit jinými instrumenty, které mu zákoník nabízí (např. ujednáním zakazujícím zřídit další zástavní právo). NOZ však na popsaná rizika pamatoval a obsahuje proto ustanovení, které adekvátně reflektuje zvláštnosti vzniku budoucího zástavního práva a umožňuje spravedlivé stanovení pořadí takových zástavních práv v případě jejich plurality. Jedná se o ustanovení § 1371 odst. 2: „Je-li zástavou věc, k níž má zástavci vzniknout vlastnické právo teprve v budoucnu, stanoví se pořadí zástavních práv podle doby uzavření zástavní smlouvy; zapisuje-li se budoucí zástavní právo do Rejstříku zástav nebo do veřejného seznamu, rozhoduje pořadí, v němž byly návrhy na provedení zápisu podány.“194

O pořadí (budoucích) zástavních práv tedy nerozhoduje doba jejich vzniku, nýbrž doba uzavření zástavní smlouvy. V případě zástavních práv, která vznikají zápisem do veřejného seznamu nebo do Rejstříku zástav, se pořadí zástavních práv stanoví podle okamžiku podání návrhu na zápis takového práva.195 Ve výhodnější pozici z hlediska pořadí se zde samozřejmě ocitá zástavní věřitel, jehož (budoucí) zástavní právo bylo zapsáno (byl podán návrh na zápis) do veřejného seznamu nebo Rejstříku zástav se souhlasem vlastníka věci již před nabytím vlastnického práva k věci zástavním dlužníkem: věřitel získává podáním návrhu na zápis práva jistotu, že pořadí jeho zástavního práva se bude řídit právě tímto datem, a není tak nucen sdílet pořadí se zástavními právy, které vzniknou sice ve stejný okamžik (okamžik nabytí vlastnického práva zástavním dlužníkem), ale návrh na jejich zápis byl učiněn později než návrh tohoto zástavního věřitele. Naopak zástavní věřitel, jehož (budoucí) zástavní právo nebylo zapsáno (nebyl podán návrh na zápis) do veřejného seznamu nebo Rejstříku zástav před nabytím vlastnického práva k věci zástavcem (například proto, že s tím dosavadní vlastník věci nesouhlasil), se musí spoléhat na to, že jej nikdo nepředstihne v podání návrhu na zápis zástavního práva poté, co zástavce nabude věc do svého vlastnictví.196

4. Závěrem výkladu o budoucím zástavním právu lze upozornit na nespornou výhodu zřízeného budoucího zástavního práva, jíž je skutečnost, že takové právo zavazuje i zástavního dlužníka jakožto právního nástupce osoby, která uzavřela zástavní smlouvu zřizující budoucí zástavní právo.197

3.3 Zastavení ideální části věci

1. Stejně jako tomu bylo podle úpravy v obč. z., tak i podle NOZ může být zástavou pouze věc celá nebo spoluvlastnický podíl na věci. Zástavou nemůže být entita, která není samostatnou věcí v právním smyslu. Proto nelze akceptovat jako zástavu pouze ideální část věci, pokud se nejedná o právem aprobovaný podíl na věci. Takový podíl představuje podle NOZ (shodně jako dle obč. z.) jen podíl spoluvlastnický, nikoliv samovlastnický.198

Soudní praxe zaujala za platnosti obč. z. k této otázce jiné stanovisko a konstatovala, že vlastník celé věci může dát do zástavy i ideální část věci.199 S ohledem na skutečnost, že se právní úprava této problematiky v NOZ oproti úpravě v obč. z. nezměnila (rozhodnutí je tedy aplikovatelné i na úpravu v NOZ), a také vzhledem k rozporuplnosti citovaného rozhodnutí považuji za vhodné zopakovat zde své argumenty již dříve vyslovené.200

Soud odůvodnil svůj názor tím, že z platné úpravy není možno dovodit, že by vylučovala oprávnění výlučného vlastníka zastavit pouze ideální část věci.201 Soud přitom vyšel z vymezení vlastnického oprávnění v § 123 obč. z.202 a dovodil, že může-li dát vlastník do zástavy celou věc, je v tom nutně obsaženo i jeho právo zastavit i jen část takové věci. Soud dále uvedl, že i v takovém případě zůstává dlužník vlastníkem celé, nijak nerozdělené věci.

Proti takovému stanovisku soudní praxe lze vznést námitky. Předně oprávnění vlastníka, kterým judikát argumentuje, musí být vykládáno v sepětí s dalšími normami občanského práva a respektovat pojetí věci v platném právu. Soud použil metodu logického výkladu a maiori ad minus izolovaně pouze na § 123 obč. z. a nenahlížel na zmíněné ustanovení v jeho systematických souvislostech, zejména s přihlédnutím k vymezení předmětu právních vztahů v § 118 an. a § 153 odst. 1 obč. z. (potažmo tedy v § 489 a § 1310 odst. 1 NOZ). Citované oprávnění vlastníka je totiž omezeno právě aplikací norem obsažených v § 118 an. a § 153 odst. 1 obč. z. (resp. § 489 a § 1310 odst. 1 NOZ), neboť předmětem právních vztahů (a tedy i zástavou) mohou být pouze věci v právním smyslu. Ideální (pomyslný) podíl na věci ve vlastnictví jediného výlučného vlastníka,203 stejně tak jako jen určitá část podílu podílového spoluvlastníka takovou věcí v právním smyslu nejsou.204 Na tom nic nemění ani skutečnost, že výlučný vlastník může převést vlastnictví na jinou osobu tím způsobem, že se z výlučného vlastnictví věci stane podílové (spolu)vlastnictví. Rozdělení věci na ideální podíly a existence plurality vlastníků tu totiž spadá v jedno; ideální podíly na věci vznikají až (a právě jen) nabytím vlastnického práva další osobou.205

Pojetí pomyslné části věci jako zástavy prezentované v citovaném rozhodnutí se příčí smyslu zástavního práva a koliduje s jeho principy. Neodpovídá požadavku převoditelnosti – pokud není samostatnou věcí v právním smyslu, nelze ji ani převést, a tedy ani zpeněžit (když navíc soud konstatuje, že dlužník zůstává vlastníkem celé, nerozdělené věci). Problémem je i publicita takového zástavního práva: není-li věc právně rozdělena, nemůže být např. v katastru nemovitostí takové zástavní právo k nevymezenému podílu zapsáno.206 Zpochybňuje i zásadu speciality, vyžadující zastavení konkrétně určené věci.207

2. Za platnosti obč. z. bylo dále možné dovodit, že pokud by snad výlučný vlastník věci dal do zástavy pouze ideální podíl své věci, zástavní právo by se elasticky rozšířilo z tohoto podílu na celou věc;208 tím by takové zastavení pozbývalo i praktického smyslu. NOZ obsahuje § 1350 odst. 2, který pamatuje na případy spojení zástavy s jinou (nezastavenou) věcí: spojí-li se podle citovaného ustanovení zástava s jinou věcí, má zástavní věřitel právo na obnovení předešlého stavu na náklady zástavního dlužníka. Není-li to možné, zatíží zástavní právo celou věc, avšak jen do hodnoty zástavy v době spojení (byla-li zástava oceněna, má se za to, že cenu zástavy určuje výše ocenění).209

Je otázkou, jaký vztah má norma obsažená v uvedeném ustanovení NOZ k případům zastavení samovlastnického podílu. Předně soudím, že pokud je někdo výlučným vlastníkem věci, nemůže (bez dalšího) rozdělit věc na samovlastnické podíly a jeden z těchto podílů zastavit (ideální samovlastnický podíl není způsobilým předmětem právních vztahů, a to z důvodů uvedených výše).

O jinou situaci se jedná, jestliže subjekt je vlastníkem zastaveného podílu na věci (např. ve výši ½), přičemž později nabude od spoluvlastníka další podíl na věci (např. opět ve výši ½), tentokrát nezastavený (nezatížený zástavním právem). V takovém případě se stává vlastníkem celé (nerozdělené) věci a dalo by se předpokládat, že tato celá nerozdělená věc je zatížena zástavním právem v důsledku jeho rozšíření (podíly splývají v celek a jsou právně i fakticky nerozlišitelné).210

Do hry však vstupuje § 1350 odst. 2 NOZ. S ohledem na skutečnost, že zde uvažuji spojení dvou podílů různých vlastníků téže věci, si lze klást otázku, zda je § 1350 odst. 2 na tyto případy aplikovatelný: vzhledem k pojetí spoluvlastnického podílu jako samostatné věci lze zřejmě odpovědět kladně. Spojí-li se zástava s jinou věcí, má zástavní věřitel podle NOZ právo na obnovení předešlého stavu. Není-li to možné, zatíží zástavní právo celou věc, avšak jen do hodnoty zástavy v době spojení. V našem případě bude spojení podílů zástavnímu věřiteli obvykle ku prospěchu (zákon pamatuje podle důvodové zprávy na situace jiné: zpracování nebo smísení zástavy). Nebude-li předešlý stav obnoven, zatíží zástavní právo celou věc; NOZ však tento dopad logicky zmírňuje: zástavní právo bude na věci váznout jen do hodnoty zástavy v době spojení. Zástavní věřitel tedy bude oprávněn domáhat se uspokojení z celé věci, avšak jen do výše hodnoty zástavy v době spojení. Zástavní právo se tak podle úpravy v NOZ sice formálně elasticky rozšíří na celou věc, zástavní věřitel bude nicméně nadále omezen ve svém uspokojení na hodnotu původní zástavy.

3.4 Jednotlivé předměty zástavního práva

1. Stručný demonstrativní přehled předmětů, jejichž zastavitelnost si lze v současné době (právně a technicky) představit, lze zahájit pojednáním o movité věci.211 NOZ koncepci movitých věcí významně mění. Zatímco obč. z. vycházel z pojetí věci v užším smyslu a odlišoval věci v právním smyslu od jiných majetkových hodnot, přičemž pojem věci ani movité věci nijak nedefinoval (pojem věci vymezila doktrína, považující za věci pouze hmotné ovladatelné předměty sloužící potřebám lidí^212), NOZ pojem věci výslovně vymezuje a vychází přitom z širšího pojetí věci, zahrnující i předměty nehmotné (práva, věci bez hmotné podstaty). NOZ se nevyhýbá ani určení pojmu movité věci, přičemž jeho vymezení staví na protikladu k vymezení věci nemovité: veškeré další věci (rozuměj: jiné než nemovité), ať je jejich podstata hmotná nebo nehmotná, jsou movité.213

Zástavou může být jakákoliv movitá věc, která splňuje obecné požadavky způsobilosti být předmětem zástavního práva.214 Zastavitelnost určitých movitých věcí může vylučovat zvláštní zákon. Jako zástava mohou sloužit i některé movité věci, které jinak nelze postihnout exekucí.215 Ačkoliv o. s. ř. vylučuje z výkonu rozhodnutí např. předměty obvyklého vybavení domácnosti nebo snubní prsteny,216 nemusí tím být zpochybněna jejich soukromoprávní způsobilost sloužit jako zástava.217 Nelze však přehlížet praktické obtíže související s nucenou realizací zástavního práva v případech, kdy výkon zástavního práva bude prováděn v úředním řízení za použití procesních předpisů.218 NOZ se však v otázce výkonu zástavního práva řadí k těm liberálnějším úpravám, které umožňují realizaci zástavního práva – v závislosti na vůli stran zástavněprávního vztahu – i mimo rámec soudního řízení (svépomocně, bez nutné ingerence úředních subjektů). S ohledem na uvedené je zřejmé, že podle NOZ bude možné (svépomocně) zpeněžit i takovou zástavu, kterou jinak procesní předpisy vylučují z možnosti postihnout výkonem rozhodnutí.

Jako zástavu movité věci lze přijmout i hotové peníze a jiné věci zastupitelné. Pokud dochází k jejich odevzdání věřiteli, nabízí se otázka, co je povinen zástavní věřitel zástavnímu dlužníkovi vrátit. Jestliže je zástava dostatečně oddělena od jiných věcí téhož druhu, např. jsou-li peníze zapečetěny v obálce, předpokládá se vrácení takto oddělené zástavy.219 Nedojde-li však k takovému oddělení, stíhá věřitele povinnost vrátit stejné množství věcí téhož druhu. Hovoří se zde o tzv. nepravidelné či nepravé zástavě (pignus irregulare).

Vzhledem k § 1356 NOZ se zdá, že v případě nepravé zástavy – má-li jít skutečně o vztah zástavněprávní – může věřitel peníze během úschovy užít jen se souhlasem zástavního dlužníka a musí být připraven je okamžitě vrátit (pro případ zániku zástavního práva). Zástavní dlužník totiž nadále zůstává vlastníkem zástavy,220 resp. poměrné části smísených věcí (v rozsahu toho, co mu náleželo před smísením; viz § 1079 NOZ), a ani smísením zástavy s věcmi zástavního věřitele nevzniká tomuto k zástavě vlastnické právo (zástavní dlužník zůstává vlastníkem poměrné části smísených věcí v rozsahu odpovídajícím množství zastavených věcí).

Také zvíře může být předmětem zástavního práva. Živé zvíře sice není podle § 494 NOZ věcí, nicméně ustanovení o věcech se na živé zvíře použijí obdobně, byť jen v rozsahu, ve kterém to neodporuje povaze zvířete (§ 494 NOZ in fine). Na živé zvíře lze tedy aplikovat ustanovení o movitých věcech (a tím i § 1310 odst. 1 NOZ), je však přitom nutné respektovat omezení plynoucí ze skutečnosti, že zvíře „má zvláštní význam a hodnotu již jako smysly nadaný živý tvor“ (§ 494 NOZ). Důvodová zpráva k NOZ přitom k tomu uvádí, že by například bylo „v rozporu s povahou zvířete jako živého tvora použít jako zástavu psa lpícího na svém pánovi s tím, že pes bude předán zástavnímu věřiteli jako osobě zvířeti cizí a vystaven stresu“.

2. Zástavou může být i věc hromadná, zvláště pak obchodní závod.221 Pojem hromadné věci obč. z. nijak nedefinoval a ani jej, až na výjimky,222 nepoužíval. Podle doktrinálního vymezení tvořilo věc hromadnou více jednotlivých věcí, jejichž celek sledoval jednu hospodářskou funkci.223 Jednotlivé věci představují vzhledem ke svému účelu jeden předmět, který se také zpravidla označuje společným jménem (stádo, sklad zboží, sbírka motýlů).224

Podnik vymezoval § 5 obch. z. jako soubor hmotných, osobních a nehmotných složek podnikání. K podniku podle citovaného ustanovení, označujícího podnik za věc hromadnou, náleží věci, práva a jiné majetkové hodnoty, které patří podnikateli a slouží k provozování podniku nebo vzhledem ke své povaze mají tomuto účelu sloužit. Podnik je tedy souborem, který je v čase proměnlivý, jednotlivé složky se mění, aniž se mění identita podniku.225 Je to právě hodnota podniku jako celku (včetně podnikatelské myšlenky), která jej charakterizuje jako zvláštní předmět právních vztahů nezávislý na složkách, ze kterých se skládá, a nejde tedy jen o prostý souhrn věcí a práv náležejících k podniku.226

NOZ pojmy hromadná věc i obchodní závod (podnik) definuje. Soubor jednotlivých věcí náležejících téže osobě, považovaný za jeden předmět a jako takový nesoucí společné označení, se podle NOZ pokládá za celek a tvoří hromadnou věc.227 NOZ nahrazuje pojem podnik pojmem obchodní závod a vymezuje jej jako organizovaný soubor jmění, který podnikatel vytvořil a který z jeho vůle slouží k provozování jeho činnosti.228 NOZ dále konstruuje domněnku, že závod tvoří vše, co zpravidla slouží k jeho provozu.229

Zatímco obč. z. uváděl ve výčtu způsobilých zástav vedle hromadné věci i soubor věcí, NOZ je přesný a oba pojmy proti sobě nestaví; soubor věcí lze totiž považovat pouze za jiné označení pro věc hromadnou.230 Soubornou věc charakterizují stejné vlastnosti, které jsou příznačné pro věc hromadnou. Soubor věcí bude souborem právě proto, že jinak samostatné jednotlivé věci spojuje určitou funkcí, resp. jednotným účelem; v opačném případě by šlo o samostatné zastavení jednotlivých věcí.231

3. Ačkoli se zástavní právo historicky vyvinulo jako zajištění formou hmotných věcí, hospodářská potřeba si vynutila rozšíření předmětu zástavního práva i o hodnoty, které nemají hmotnou podstatu. V prvé řadě jde o pohledávky a jiná majetková práva. Podrobnější výklad k otázkám zastavitelnosti těchto věcí obsahuje kapitola Zástavní právo k pohledávce.

4. Způsobilým předmětem zástavního práva je – za podmínek vymezených ustanovením § 1320 NOZ – i podíl v korporaci (důvodová zpráva hovoří o „podílech v obchodních společnostech a jiných korporativně uspořádaných právnických osobách“). Pokud jde o dřívější zastavitelnost této majetkové hodnoty, obchodní podíl^232 se ve výčtu § 153 odst. 1 obč. z. objevil s účinností od 1. 1. 2001; do té doby nepanovala o zastavitelnosti obchodního podílu v doktríně jednota.233 Úpravu zástavního práva k obchodnímu podílu obsahoval obchodní zákoník v § 117a.234 Nově je komplexní obecná úprava zástavního práva k podílu v korporaci obsažena v  § 1320 až 1327 NOZ; zákon upravuje materii zástavního práva k podílu v korporaci zvlášť (odděleně od obecné úpravy zástavního práva) a normuje všechny fáze zástavněprávního vztahu (od zastavení podílu až po nucený výkon zástavního práva k němu).

5. Jako zástava může sloužit i cenný papír, a to jak listinný cenný papír, tak zaknihovaný cenný papír (zaknihovaný cenný papír však již není pojmově v NOZ považován – vzhledem k absenci spojení s listinou – za cenný papír, nýbrž za jeho „náhražku“). Ustanovení § 514 NOZ vymezuje cenný papír jako listinu, se kterou je právo spojeno takovým způsobem, že je po vydání cenného papíru nelze bez této listiny uplatnit ani převést. Úprava cenných papírů je v NOZ obsažena v § 514 an., úpravu zástavního práva k cennému papíru zahrnuje především § 1328 až 1334 NOZ. Materie úpravy cenných papírů byla do NOZ přenesena ze zrušeného zákona č. 591/1992 Sb., o cenných papírech, obsahově se však nová úprava v mnoha směrech odlišuje.

6. Zastavit je dále možné i předměty průmyslového vlastnictví. Úpravu zástavního práva k předmětům průmyslového vlastnictví obsahují některé zvláštní zákony, to se týká např. ochranných známek či průmyslových vzorů.235 V jiných případech se zvláštní zákony o možnosti zastavit daný předmět průmyslového vlastnictví nezmiňují, jeho zastavitelnost však plyne z obecného § 1310 odst. 1 NOZ (za splnění podmínky, že jde o věc, s níž lze obchodovat). Půjde např. o užitné vzory, patenty či topografie polovodičových výrobků. Způsobilým předmětem zástavního práva oproti tomu není zapsané označení původu podle zákona č. 452/2001 Sb.236

Zatímco tedy v případě některých předmětů průmyslového vlastnictví obsahují dílčí úpravu zástavního práva k těmto předmětům zvláštní zákony (např. zákon č. 441/2003 Sb., o ochranných známkách, či zákon č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů), 237 přičemž ve zbytku se poměry řídí úpravou zástavního práva v NOZ, v jiných případech jakákoliv speciální úprava zástavního práva ve zvláštních zákonech absentuje a zástavní právo se zde zcela řídí obecnou úpravou zástavního práva v NOZ (půjde např. o užitné vzory, patenty či topografie polovodičových výrobků). 238

7. Zástavní právo je samozřejmě možné zřídit také k  nemovitým věcem . S ohledem na relativní trvalost (stálost) nemovitostí jako materiálních entit (zvláště pokud jde o pozemky 239 ), jakož i na sociální a hospodářský význam jejich vlastnictví, lze označit zástavní právo k nemovitostem za jeden z nejvyhledávanějších a nejvýznamnějších zajišťovacích prostředků vůbec.

Význam zástavního práva k nemovitostem jako institutu je především odrazem významu samotných nemovitostí. Postižení ekonomických, sociálních a kulturních aspektů vlastnictví nemovitostí by mohlo být tématem samostatné práce. Fenomén vlastnictví k nemovitostem se samozřejmě v průběhu věku proměňuje. V období naturálního hospodářství představovala možnost hospodařit na nemovitostech (pozemky – půda, usedlosti) existenční záležitost; pozemky (resp. jejich substrát půda) byly základním zdrojem obživy středověké společnosti, u nemovitostí se hodnotil jejich užitek, nikoliv podstata.240 Dlužno dodat, že i ve středověku (a novověku) existoval určitý rozpor v pojetí a významu nemovitostí ve městech a na venkově.241

I v dnešní době je nemovitostem vlastní výrazný majetkový a sociální aspekt; ačkoliv dnes nemovitosti (pozemky, příp. stavby na těchto pozemcích stojící) neposkytují svým vlastníkům vždy obživu v úzkém slova smyslu, plní často funkci bydlení a kumulují v sobě nezřídka jedinou významnější majetkovou hodnotu jejich vlastníka.

Pokud jde o ekonomickou stránku věci, zajištění zástavním právem k nemovitosti umožňuje – mj. s ohledem na trvalost a relativní cenovou stabilitu nemovitostí – získání zpravidla dlouhodobého a levného úvěru na finančním trhu; zajištění nemovitou zástavou snižuje riziko nevrácení poskytnutých peněžních prostředků a zlevňuje cenu za jejich půjčení.

Předestřený význam nemovitostí se tradičně promítá i do zvláštního režimu úpravy zástavního práva k nim; kupříkladu odůvodňuje zdrženlivější režim výkonu zástavního práva, než je běžné například u věcí movitých (i když historicky jsou známy též jiné tendence a ostatně i současný evropský legislativní trend, směřující k progresivnějším způsobům výkonu, nejde v důsledku ke škodě zástavního dlužníka).

Sluší se zmínit, že legální pojem nemovitost má v každém právním řádu jiný obsah. Jak přitom uvádí K. Eliáš, naprostá většina civilních kodexů kontinentálního typu se vydala cestou vymezení nemovité věci taxativním výčtem statků nemovité povahy v různé míře podrobností. Jako příklad lakoničnosti uvádí švýcarský občanský zákoník, podle něhož jsou nemovitostmi pozemky, samostatná trvající práva zapsaná v pozemkové knize, doly a spoluvlastnické podíly na nemovitostech; na druhém pólu stojí úprava italská, detailně vypočítávající předměty, které se považují za nemovitosti.242

Základní vymezení pojmu se však víceméně všude odvozuje od faktu, že skutečnou věcí nehybnou (non movere) jsou pouze pozemky jakožto části zemského povrchu; další předměty označované legálně jako nemovitosti se pak k těmto pozemkům určitým způsobem více či méně materiálně vážou (jsou s pozemkem pevně spojeny).

Pokud jde o vymezování pojmu nemovitost, z hlediska zástavního práva je významným především dopad zásady superficies solo cedit.243 Zatímco v zemích, kde zásada platí, že se při výkonu zástavního práva k pozemku postihuje též vše, co je s ním přirozeně nebo uměle spojeno (neboť se právně jedná o součást zastaveného pozemku), v jurisdikcích, jimž není citovaná zásada vlastní, dochází k realizaci pouze předmětného pozemku, příp. dalších věcí, které byly zvlášť zastaveny.244

Podle úpravy platné do přijetí NOZ (tedy úpravy dle obč. z.) se za nemovitosti považovaly pozemky a stavby spojené se zemí pevným základem.245 NOZ se naproti tomu vrací k zásadě superficies solo cedit a za nemovité věci považuje pozemky a podzemní stavby se samostatným účelovým určením, jakož i věcná práva k nim, a práva, která za nemovité věci prohlásí zákon. Stanoví-li jiný právní předpis, že určitá věc není součástí pozemku, a nelze-li takovou věc přenést z místa na místo bez porušení její podstaty, je i tato věc nemovitá.246 Důvodová zpráva k NOZ shrnuje, že se úprava oproti dosavadnímu stavu navrhuje změnit dvojím způsobem: jednak se pojem nemovité věci rozšiřuje i na některá práva (za nemovitou věc se prohlašuje např. právo stavby), jednak se stavba, nejedná-li o stavbu jen dočasnou, prohlašuje za součást pozemku.

Důsledek nového pojetí nemovité věci se mimo jiné promítne, jak již bylo zmíněno výše, do rozsahu zastaveného majetku zástavního dlužníka. Nemovitou zástavou bude nově pouze pozemek (příp. další jmenované nemovité věci v § 498 NOZ), stavba jako jeho součást bude spadat do nexu práva zástavního bez dalšího již tím, že vznikne zástavní právo k pozemku, na němž se stavba nachází. Případným výkonem zástavního práva pak bude postiženo vše, co je se zastaveným pozemkem přirozeně nebo uměle spojeno jako jeho právní součást.

Pozemkem se míní konkrétně určená část zemského povrchu. Poloha pozemku je neměnná, určitelná souřadnicemi zeměpisné délky a šířky. To také z pozemku činí jedinečnou věc, kterou nelze beze zbytku nahradit žádnou jinou.247 Jako nemovitá zástava přichází v úvahu vždy pozemek, nikoliv parcela. Parcelu vymezuje katastrální zákon jako pozemek, který je geometricky a polohově určen, zobrazen v katastrální mapě a označen parcelním číslem.248 Za pozemek ale lze považovat i tu část zemského povrchu, která není např. označena parcelním číslem.249 Z toho vyplývá, že některé pozemky jsou parcelami a některé pozemky naopak parcelami nejsou. I pozemek, který není parcelou, je však způsobilým předmětem občanskoprávních vztahů, a tedy i zástavního práva.250

S účinností od 1. 3. 2009 vymezil nově zákon č. 344/1992 Sb. (a katastrální zákon toto pojetí zachovává) pozemek též jako část zemského povrchu oddělenou od sousedních částí hranicí rozsahu zástavního práva.251 Tato změna umožňuje vytvoření pozemku jako samostatné věci i pouhým oddělením od stávajícího pozemku hranicí rozsahu zástavního práva. Jinými slovy, zástavní právo bude možné zřídit jen k části pozemku, přičemž tato část se právě v důsledku zatížení zástavním právem stane samostatným pozemkem, odděleným od původního pozemku hranicí rozsahu zástavního práva. Vznikem zástavního práva k části pozemku se z pozemku stanou v modelovém případě pozemky dva: pozemek zástavním právem nezatížený a pozemek zatížený (nově vzniklý).

Oddělení části pozemku jen za účelem zřízení zástavního práva se tedy od 1. 3. 2009 stalo zákonem akceptovaným postupem. Jeho využití si lze představit zejména při financování koupí rozdělovaných částí většího pozemku. Zástavní právo půjde zřídit k části pozemku již před převodem této části na nabyvatele a věřitel bude moci poskytnout kupujícímu zajištěný úvěr před převodem vlastnictví na kupujícího. Podle úpravy účinné před 1. 3. 2009 nebylo možné část pozemku uvedeným způsobem zastavit a zástavní právo se proto zřizovalo až po převodu části pozemku (nového pozemku) na nabyvatele. Pokud by se totiž zástavní právo zřizovalo před převodem, zatěžovalo by celý pozemek, a nikoliv jen tu část, která má být zcizena.

Jak již bylo vyloženo, právní úprava v obč. z. se neopírala o zásadu superficies solo cedit a stavbu nepovažovala za součást pozemku. Zástavní práva k pozemku a zástavní práva ke stavbě na něm postavené proto vznikala na sobě zcela nezávisle.252 Stavba byla samostatným předmětem právních vztahů a byla-li spojená se zemí pevným základem, jednalo se o nemovitost.253 Pokud stavba nebyla samostatnou věcí v právním smyslu, nebylo možné ji z hlediska soukromého práva považovat za stavbu ve smyslu § 119 obč. z., byť by ji za stavbu označily předpisy práva veřejného (např. stavební zákon) nebo rozhodnutí vydaná na jejich základě.254 Pokud měla za platnosti obč. z. jako zástava sloužit stavba spojená se zemí pevným základem, řídil se zástavněprávní vztah zásadně ustanoveními o zástavním právu k nemovitým věcem. Nebyla-li stavba se zemí spojena pevným základem, nešlo o nemovitost a aplikovala se ustanovení o zástavním právu k movitým věcem. Jelikož se však nikoliv každá stavba, která byla nemovitostí, evidovala v katastru nemovitostí, uplatnila se jako další kritérium při aplikaci některých ustanovení (týkajících se např. vzniku zástavního práva) právě skutečnost, zda se nemovitost zapisovala nebo nezapisovala do katastru.

NOZ ze zásady superficies solo cedit vychází, což se projevuje zejména v § 506 odst. 1, podle něhož součástí pozemku je prostor nad povrchem i pod povrchem, stavby zřízené na pozemku a jiná zařízení s výjimkou staveb dočasných, včetně toho, co je zapuštěno v pozemku nebo upevněno ve zdech. Stavba zřízená na pozemku tedy bude nově součástí tohoto pozemku (nepůjde-li o stavbu dočasnou) – zástavní právo vzniklé k předmětnému pozemku tedy zatíží bez dalšího i stavbu jakožto součást zastaveného pozemku. Zástavní právo k pozemku se bude vztahovat i na veškeré další součásti tohoto pozemku: tj. například na stroj či jiné upevněné zařízení, pokud nebyla do katastru nemovitostí zapsána výhrada, že stroj (či jiné upevněné zařízení) není vlastnictvím vlastníka pozemku,255 dále též na rostlinstvo na pozemku vzešlé,256 na podzemní stavby, které nejsou nemovitou věcí,257 atd. Součástí pozemku naopak podle NOZ nejsou například inženýrské sítě (zejména vodovody, kanalizace nebo energetické či jiné vedení),258 stroj či jiné upevněné zařízení, pokud byla do katastru nemovitostí zapsána výhrada, že stroj (či jiné upevněné zařízení) není vlastnictvím vlastníka pozemku,259 dočasné stavby,260 podzemní stavby, které jsou nemovitou věcí.261

Jak již bylo zmíněno, nemovitou věcí je i právo stavby (§ 1242 NOZ). Jedná se o věcné právo mít na povrchu nebo pod povrchem pozemku jiného vlastníka stavbu (§ 1240 NOZ).262 Právo stavby nelze zřídit k pozemku, na kterém vázne právo příčící se účelu stavby; je-li pozemek zatížen zástavním právem, lze jej zatížit právem stavby jen se souhlasem zástavního věřitele (§ 1241 NOZ). Právo stavby lze převést i zatížit (§ 1252 odst. 1 NOZ).

Na možnost zřídit k právu stavby zástavní právo má významný dopad i pravidlo v § 1252 odst. 2 NOZ, podle kterého vyhradí-li si vlastník pozemku souhlas k zatížení práva stavby, zapíše se výhrada do veřejného seznamu a v takovém případě lze do veřejného seznamu zapsat zatížení práva stavby jen se souhlasem vlastníka pozemku.

Právo stavby lze zřídit jen jako dočasné; nesmí být zřízeno na více než 99 let (§ 1244 odst. 1 NOZ). Důvodová zpráva k tomu uvádí: „Právo stavby může být předmětem zástavy, ale jeho zánikem zanikají spolu s ním i jeho zatížení. Proto musí věřitel, který se zajistí takovou zástavou, počítat s omezeným trváním zástavy a přijmout ji jen k takovému zajištění pohledávky, které zástava hodnotou a trváním odpovídá.“263

K zástavnímu právu se v souvislosti s časovým omezením práva stavby vážou i pravidla v § 1255 a 1256 NOZ: jestliže není jiného ujednání, dá vlastník stavebního pozemku stavebníkovi při zániku práva stavby uplynutím doby, na kterou bylo zřízeno, za stavbu náhradu; zástavní právo váznoucí na právu stavby přitom postihuje tuto náhradu. Lze mít tedy za to, že při takovém zániku práva stavby, zatíženého zástavním právem, přechází zástavní právo na pohledávku náhrady za stavbu.264

Úprava zástavního práva k nemovitostem se užije i pro regulaci vztahů ze zástavního práva k jednotkám. NOZ zahrnuje i úpravu vlastnictví bytů a vychází přitom z nové koncepce – bytového spoluvlastnictví.265 Bytové spoluvlastnictví je podle § 1158 odst. 1 NOZ spoluvlastnictvím nemovité věci založeným vlastnictvím jednotek. Hlavní důraz je kladen na spoluvlastnictví budovy, k němuž se teprve pojí vlastnictví bytu; podle důvodové zprávy se bytové spoluvlastnictví opírá o spoluvlastnictví domu a vlastnictví jednotky (jejíž součástí je byt). Důvodová zpráva k tomu dále vysvětluje, že NOZ „vychází z pojetí, že byt (nebytový prostor nebo soubor bytů a nebytových prostorů) a spoluvlastnický podíl na společných částech nemovité věci (domu a zastavěném pozemku) tvoří neoddělitelné součásti jednoho celku, jednoho vlastnického objektu s vlastností nemovité věci“.266 Podle § 1159 NOZ „jednotka zahrnuje byt jako prostorově oddělenou část domu a podíl na společných částech nemovité věci vzájemně spojené a neoddělitelné. Jednotka je věc nemovitá.“267

Z výše uvedeného plyne, že předmětem zástavního práva může být i nadále jen jednotka, nikoliv byt. Za platnosti obč. z. a zákona o vlastnictví bytů mohly byt a nebytový prostor plnit funkci zástavy pouze tehdy, jestliže se jednalo o jednotky ve smyslu zákona o vlastnictví bytů (jednotkou se rozuměl byt nebo nebytový prostor jako vymezená část domu podle zákona o vlastnictví bytů). I podle úpravy v NOZ platí, že ne každý byt je jednotkou; nachází-li se byt například v domě ve vlastnictví bytového družstva, půjde jistě o byt způsobilý stát se předmětem např. nájmu, nikoliv však o způsobilý objekt zástavního práva (jednotku). Byt je tedy buď součástí jednotky (a pak lze zastavit tuto jednotku včetně bytu jakožto její složky), anebo byt součástí jednotky není a sám o sobě není způsobilým předmětem zástavního práva (předmětem vlastnického a potažmo zástavního práva je v takovém případě jen budova, resp. pozemek, na němž se nachází).

NOZ byt přímo nedefinuje, uvádí však, že se musí jednat o prostorově oddělenou část domu. Za platnosti obč. z. považovala judikatura za byt (jako předmět občanskoprávních vztahů dle § 118 odst. 2 obč. z.) místnost nebo soubor místností, které byly podle rozhodnutí stavebního úřadu určeny k bydlení.268 NOZ naproti tomu nečiní pojem bytu závislým na rozhodnutí stavebního úřadu a správně tak reflektuje, že z hlediska soukromého práva (např. z hlediska platnosti smlouvy o převodu jednotky) není taková skutečnost významná.269

Kapitola 4 Rozsah zástavního práva

4.1 Přírůstek, příslušenství, plody a užitky zástavy

1. Třetí pododdíl úpravy zástavního práva v NOZ se věnuje otázkám rozsahu zástavního práva. Stěžejní § 1346 odst. 1 NOZ vymezuje zákonný rozsah zástavního práva: zástavní právo se vztahuje na zástavu, na její přírůstek i příslušenství, ledaže zástavní smlouva určí něco jiného. Z plodů a užitků se – podle druhé věty citovaného ustanovení – zástavní právo vztahuje jen na ty, které nejsou odděleny.

Na podobných pravidlech byla založena i úprava v obč. z.: zástavní právo se podle ní vztahovalo na příslušenství, přírůstky a neoddělené plody zástavy. Z § 153 odst. 2 obč. z. však nevyplývalo, zda se jednalo o normu kogentní nebo dispozitivní. Vzhledem k její povaze a systematickému zařazení (a při absenci výslovného oprávnění stran normovat svůj vztah odlišně) se bylo možné domnívat, že ustanovení mělo kogentní charakter; strany si proto nemohli platně sjednat, že se zástavní právo nebude vztahovat na příslušenství zástavy či neoddělené plody zástavy.270

Ustanovení NOZ, vymezující rozsah zástavního práva ve vztahu k zástavě, jejímu přírůstku a příslušenství, je naproti tomu ustanovením jednoznačně dispozitivním („ledaže zástavní smlouva určí něco jiného“). Strany si tedy mohou podle NOZ vymezit rozsah zástavního práva odlišně a dohodnout se například na tom, že zástavní právo nebude zatěžovat příslušenství či přírůstek zastavené věci, že zástavní právo se bude vztahovat jen na vymezenou část příslušenství apod.271 Otázkou je dispozice s rozsahem zástavního práva ve vztahu k samotné zástavě – případná dohoda například o tom, že se zástavní právo nevztahuje na zástavu, jde proti smyslu institutu a ve výsledku by znamenala, že se nejedná o zajištění zástavním právem;272 z povahy věci lze proto soudit, že možnost případných odchylných ujednání se týká jen příslušenství a přírůstku zástavy.273 Směřovala-li by ostatně intence stran k tomu, aby zastaveno bylo právě jen příslušenství či přírůstek, a nikoliv samotná věc hlavní, zástavou by byl právě onen přírůstek či příslušenství (nešlo by tedy v daném vztahu o přírůstek či příslušenství zástavy, ale o zástavu samotnou).

Odchýlit se naopak nelze podle NOZ od ustanovení, podle kterého se zástavní právo vztahuje jen na neoddělené plody a užitky.274 Kogentnost ustanovení potvrzuje výslovně i důvodová zpráva. V případě plodů a užitků zástavy lze tedy rozlišit dvě situace. Oddělí-li se plody či užitky od zastavené věci, vystupují ze svazku zástavního a zástavní právo k nim zaniká. Nedojde-li naproti tomu k jejich oddělení od zástavy, budou ex lege zatíženy zástavním právem a zástavní věřitel se při případném výkonu zástavního práva uspokojí i z těchto plodů či užitků.

Zástavnímu věřiteli se zároveň zapovídá těžit před splatností zajištěného dluhu ze zástavy plody nebo užitky (po splatnosti zajištěného dluhu již tak lze činit, a to na základě dohody).275

Zástavní právo se tedy vztahuje na neoddělené plody a užitky zástavy, a není-li jiného ujednání, též na příslušenství a přírůstek zástavy.276

2. Příslušenstvím věci je podle definice v § 510 odst. 1 NOZ vedlejší věc vlastníka u věci hlavní, je-li účelem vedlejší věci, aby se jí trvale užívalo společně s hlavní věcí v rámci jejich hospodářského určení. Zákon dále v témže ustanovení upřesňuje, že byla-li vedlejší věc od hlavní věci přechodně odloučena, nepřestává být příslušenstvím.

Příslušenství je tedy samostatnou věcí v právním smyslu, ale jeho účelová určenost k užívání s věcí hlavní jej spojuje s osudy této hlavní věci. V doktríně se proto uznávalo, že příslušenství věci sdílí bez dalšího osud věci hlavní;277 judikatura však zaujímala opačný názor, byť nikoliv bezvýjimečně.278 NOZ daný spor výslovně řeší ustanovením § 510 odst. 2 NOZ, podle něhož se má za to, že se právní jednání a práva i povinnosti týkající se hlavní věci týkají i jejího příslušenství.

Pro oblast zástavního práva je pak stejné pravidlo stvrzeno ustanovením § 1346 odst. 1 NOZ, podle kterého se zástavní právo vztahuje i na příslušenství zástavy. Nejde o žádné novum, vztažení zástavního práva i na příslušenství (a přírůstky) explicitně uznávaly všechny tuzemské úpravy již od o. z. o. Příslušenství tedy není nutné v zástavní smlouvě vymezovat, zástavní právo zatíží příslušenství zástavy ex lege, i když si strany o příslušenství ve smlouvě nic nesjednají. Určení příslušenství zastavované věci nepředstavuje podstatnou náležitost zástavní smlouvy.279

3. Lze dovodit, že zástavní právo se vztahuje – nedohodnou-li se samozřejmě strany jinak – i na příslušenství, které vznikne teprve později (tj. až během trvání zástavního práva k zástavě jako věci hlavní).280 To vyplývá z povahy příslušenství, které v daném spojení s věcí hlavní plní úlohu věci vedlejší, vážící se účelovým určením k hlavní věci. Příslušenství je sice samostatnou věcí v právním smyslu, ale právě tím, že jej (v tomto případě v budoucnu) vlastník určí k užívání s věcí hlavní, stává se věc příslušenstvím v daném hospodářském celku a podle § 1346 odst. 1 NOZ se na něj vztahuje zástavní právo. Původně nezatížená věc tím, že se stává příslušenstvím, vstupuje do nexu zástavního práva.281

Opačný přístup by vedl k absurdním důsledkům – např. na úroky a úroky z prodlení (o nákladech spojených s uplatněním pohledávky ani nemluvě) přirostlé k zastavené pohledávce až po uzavření zástavní smlouvy by se tak zástavní právo nevztahovalo. Je přitom zřejmé, že příslušenství pohledávky bude vznikat právě až v průběhu existence pohledávky. Při opačném pojetí by ustanovení o tom, že se zástavní právo vztahuje i na příslušenství, ztrácelo význam. Stejně tak pokud se vlastník zbaví např. rezervního kola u automobilu a pořídí si místo něj rezervní kolo nové (čili nové příslušenství automobilu), není výkladově akceptovatelné, že by se zástavní právo na toto nové kolo nevztahovalo a automobil se při výkonu zástavního práva prodával bez tohoto rezervního kola.282

Vynětí budoucího příslušenství z rozsahu zástavního práva by navíc ztěžovalo, vzhledem k nejasnému rozsahu zatížení, realizaci uhrazovací funkce. Předpokládalo by proto přesný soupis příslušenství v zástavní smlouvě, aby v budoucnu nevznikly pochyby, na jaké příslušenství se zástavní právo vztahuje a jako takové má být při výkonu zástavního práva postiženo. Výčet příslušenství ve smlouvě však zároveň zpochybňuje institut příslušenství: je-li věc příslušenstvím, sdílí osud věci hlavní právě proto, že je příslušenstvím. Má-li být každá věc ve smlouvě jmenována (byť je příslušenstvím) a má-li mít svůj vlastní právní osud, je otázkou, v čem se zde bude vlastně projevovat kategorie příslušenství.283

4. Jak již bylo vyloženo, zástavní právo zatěžuje i to, co k zastavené věci přiroste, ať již jde o přírůstek, který se stává součástí věci, anebo jde o neoddělené plody zástavy (fructus pendentes). Neoddělené plody jsou taktéž součástí věci a teprve oddělením se stávají samostatnou věcí.284

Přírůstek ani neoddělený plod nejsou samostatnými věcmi a předmětem zástavního práva se stávají vždy jen jako součást (hlavní) věci. Rozšíří-li se proto věc po vzniku zástavního práva přírůstkem (např. na pozemku zatíženém zástavním právem bude postavena stavba), zástavní právo bude zatěžovat celou tuto rozšířenou věc. Není přitom rozhodné, nakolik přírůstek původní věc kvantitativně nebo kvalitativně změnil (jde-li stále o tutéž věc). Zástavní právo bez ohledu na tyto změny a bez ohledu na zhodnocení věci bude váznout na celé věci.

Pokud jde o plody a užitky, NOZ obě kategorie definuje (v § 491). Plodem je podle NOZ to, co věc pravidelně poskytuje ze své přirozené povahy, jak je dáno jejím obvyklým účelovým určením a přiměřeně k němu, ať s přičiněním člověka, nebo bez něho. Užitky jsou podle NOZ to, co věc pravidelně poskytuje ze své právní povahy. NOZ tedy respektuje klasické rozlišení plodů přirozených (fructus naturales) a plodů civilních (fructus civiles), tj. plodů (v užším smyslu) a užitků.

Zástavní právo se vztahuje jak na neoddělené plody, tak na neoddělené užitky zástavy. Teprve oddělením od zástavy se tyto plody a užitky stávají samostatnými věcmi v právním smyslu a zástavní právo se na ně od toho okamžiku nevztahuje (arg. a contrario k § 1346 odst. 1 in fine).285 Oddělením od plodonosné zástavy bude jejich fyzická separace (u plodů), resp. jejich vybrání (u užitků).

S ohledem na kogentnost pravidla obsaženého v § 1346 odst. 1 in fine si navíc nelze platně sjednat, že se zástavní právo bude automaticky vztahovat i na plody a užitky, které se od zástavy oddělí; takové plody a užitky je nutné – jakožto již samostatné věci – zastavit zvlášť. Mám však za to, že s ohledem na princip smluvní svobody bude možné uzavřít takovou smlouvu, kterou se budou vázat účinky vzniku zajištění k určeným plodům a užitkům právě k okamžiku jejich oddělení od zástavy (půjde o zástavní smlouvu s odkládací podmínkou, příp. o budoucí zástavní právo).286 Zajištění vznikne v takovém případě v témže okamžiku, v jakém vznikne samostatná věc, a k tomuto momentu může být tedy tato samostatná věc také zastavena (např. již předem prostřednictvím smlouvy s odkládací podmínkou, vyhoví-li smlouva náležitostem kladeným na přesné určení zástavy).

Z kogentního pravidla, že se zástavní právo vztahuje jen na neoddělené plody a užitky, dále plyne, že si strany nemohou platně sjednat, že se zástavní právo na neoddělené plody a užitky zástavy nevztahuje. Tyto plody a užitky jsou až do své separace od plodonosné věci právně součástí této věci, tj. jsou pouhou součástí zastavené věci jako celku (a jako takové je nelze ze zástavněprávního svazku vyjmout, resp. smluvně normovat, že se na ně zástavní právo nevztahuje).

Kogentní pravidlo o tom, že se zástavní právo vztahuje jen na neoddělené plody a užitky zástavy, je konzistentní s jiným pravidlem, obsaženým v § 1315 odst. 2 písm. c) NOZ. Podle posledně citovaného ustanovení se totiž až do splatnosti zajištěného dluhu zakazuje ujednat, že věřitel může brát ze zástavy plody nebo užitky; tím se rozumí oprávnění věřitele plody a užitky těžit (separovat z plodonosné věci a přivlastňovat si je, příp. si je pouze přivlastňovat, pokud již byly odděleny). Jak se totiž správně táže starší literatura: kdyby (zastavená) kráva dávala jen zastavené mléko, co by se mělo s tímto mlékem stát, když zákoník vylučuje možnost přenechat zástavnímu věřiteli požívání?287 Kdyby nemělo pravidlo v § 1346 odst. 1 věta druhá NOZ donucovací charakter, strany by si mohly sjednat, že zástavní právo se vztahuje i na oddělené plody a užitky zástavy. Nabízela by se pak ale nutně otázka, co s takovým odděleným plodem zatíženým zástavním právem, který by si zároveň zástavní věřitel nemohl (před splatností zajištěného dluhu) přivlastnit a například tak započíst na plnění zajištěného dluhu.

5. Zvláštní význam z hlediska rozsahu zástavního práva má samozřejmě i znovupřijetí zásady superficies solo cedit, o čemž se pojednává v jiných kapitolách (na stavbu jako pouhou součást pozemku – jakož i na další právní součásti pozemku – se bude zástavní právo vztahovat bez dalšího již tím, že vznikne zástavní právo k pozemku, na němž je umístěna stavba).

4.2 Rozsah zástavního práva k pohledávce a k cennému papíru

1. NOZ pamatuje dále i na speciální případ, kdy je zástavou pohledávka – tehdy podle NOZ náleží zástavnímu věřiteli i každé právo, které pohledávku zajišťuje.288 Z uvedené zákonné formulace tedy nepochybně plyne, že takovým právem, které „náleží“ věřiteli zajištěné pohledávky, je každé právo, zřízené k zajištění splnění zastavené pohledávky. Může se jednat např. o zástavní právo,289 právo plynoucí z ručitelského závazku, zajišťovací převod práva apod.

Situaci si lze představit tak, že splnění určité pohledávky (označené např. A) věřitele ze strany dlužníka je zajištěno zástavním právem k pohledávce (označené např. B). Splnění této pohledávky B („zastavené“) je však zároveň zajištěno dalším právem (např. ručením). Pozice věřitele pohledávky A („zajištěné“) se tak na základě zákonného zmocnění posiluje: tento věřitel má nejen právo, aby dlužník zastavené pohledávky (B) plnil po její splatnosti přímo a jen jemu (namísto věřiteli zastavené pohledávky), nýbrž má právo domoci se tohoto plnění i prostřednictvím realizace zajišťovacích práv, zajišťujících splnění zastavené pohledávky. Použiji-li tedy uvedený příklad s ručením, věřitel zajištěné pohledávky (A) bude oprávněn se za dané situace uspokojit – nebude-li zastavená pohledávka (B) splněna – i z majetku ručitele, ručícího za splnění zastavené pohledávky.

Věřiteli se tak dostává jakéhosi nepřímého dvojího zajištění jeho pohledávky: jednak prostřednictvím zástavy (zastavené pohledávky), jednak prostřednictvím zajištění, které zabezpečuje splnění této zastavené pohledávky.

To samozřejmě platí i v případě, kdy okamžik splatnosti zajištěné pohledávky předchází okamžiku splatnosti zastavené pohledávky. Není-li ve chvíli splatnosti zajištěné pohledávky zastavená pohledávka ještě dospělou, má zástavní věřitel právo, aby mu byla postoupena (§ 1336 odst. 2 NOZ). Pohledávka v takovém případě evidentně přechází na zástavního věřitele včetně všech práv, které zastavenou (nyní postupovanou) pohledávku zajišťují. Zástavní věřitel se stává přímým věřitelem (původně) zastavené pohledávky a v případě jejího nesplnění je oprávněn domoci se plnění prostřednictvím všech práv, která pohledávku zajišťují.

Výslovné zakotvení pravidla o tom, že zástavnímu věřiteli náleží i každé právo, které zastavenou pohledávku zajišťuje, není přitom deklarací evidentního faktu. Pokud by NOZ takové pravidlo neobsahoval, zástavní právo by se vztahovalo jen na příslušenství zastavené pohledávky – a práva pohledávku zajišťující takovým příslušenstvím nejsou. Práva zajišťující zastavenou pohledávku by zástavní věřitel mohl uplatnit pouze tehdy, pokud by mu byla zastavená pohledávka v souladu s § 1336 odst. 2 NOZ postoupena (postoupením nabývá všechna práva s pohledávkou spojená). V ostatních případech by situaci bylo nutné považovat za interpretačně nejednoznačnou: zástavní věřitel sice při výkonu zástavního práva k pohledávce nabývá přímého oprávnění domáhat se splnění zastavené pohledávky vůči poddlužníkovi, nelze však patrně přisvědčit tomu, že by toto oprávnění zahrnovalo i přímo možnost realizovat zajišťovací práva vážící se k zastavené pohledávce (zástavní věřitel by nabýval pouze právo na plnění ze zastavené pohledávky, nikoliv i další práva spojená s touto pohledávkou).

2. NOZ – souladně s dříve platnou speciální úpravou^290 – řeší výslovně i otázku, zda při nahrazení cenného papíru novým (např. při výměně akcií za akcie jiné podoby) zástavní právo zaniká (formálně vzato totiž původní cenný papír zanikl). Zákonodárce zaujal racionální postoj: má-li být zastavený cenný papír emitentem vyměněn za jiný cenný papír, vzniká zástavní právo ve stejném rozsahu k cennému papíru, za nějž je cenný papír vyměněn. Na trvání a rozsah zástavního práva k cennému papíru nemá podle § 1349 NOZ vliv ani přeměna cenného papíru na zaknihovaný cenný papír nebo přeměna zaknihovaného cenného papíru na cenný papír.291

Podobný závěr se zřejmě uplatní i v situaci, kdy dochází k výměně hromadné listiny za jednotlivé cenné papíry ve smyslu § 524 odst. 2 NOZ – zástavní právo, vztahující se k hromadné listině, bude nadále zatěžovat i jednotlivé cenné papíry.

Zákon neopomíjí ani případy, kdy výsledkem přeměny nebo výměny je cenný papír na řad, tedy cenný papír, k jehož platnému zastavení se vyžaduje i zástavní rubopis. V takovém případě opatří cenný papír rubopisem emitent před vydáním cenného papíru osobě oprávněné mít cenný papír u sebe (§ 1349 NOZ in fine).

4.3 Rozsah zástavního práva k hromadné věci

1. Obecná úprava zástavního práva je koncipována pro materii fixních zástavních práv a nehodí se k aplikaci na proměnlivé poměry takové entity, jakou představuje věc hromadná (například obchodní závod^292). NOZ tuto skutečnost reflektuje a na rozdíl od předchozích občanských zákoníků obsahuje pravidla, která normují specifika zástavního práva k hromadné věci.

Za hromadnou věc označuje NOZ soubor jednotlivých věcí náležejících téže osobě, považovaný za jeden předmět (celek) a jako takový nesoucí společné označení. Obchodní závod vymezuje NOZ jako organizovaný soubor jmění, který podnikatel vytvořil a který z jeho vůle slouží k provozování jeho činnosti (má se přitom za to, že závod tvoří vše, co zpravidla slouží k jeho provozu). Hromadná věc je tedy v čase proměnlivá, její jednotlivé složky se mění, nemění se však podstata hromadné věci jako celku.

Formálně vzato tedy zástavní právo k hromadné věci není zástavním právem generálním. Zástavou je individuálně určená věc (hromadná), jejíž jednotlivé složky se v průběhu času mohou měnit. To ale nic nemění na charakteru hromadné věci jako samostatného zastaveného celku, nezávislého na jednotlivých prvcích. Opustí-li jednotlivá věc celek (hromadnou věc), přestane se na ni zástavní právo vztahovat, stejně tak přibude-li k celku věc nová, zatíží ji zástavní právo.

V materiálním smyslu se však o zástavní právo generální do jisté míry jedná: obsah zastavené hromadné věci se může výrazně měnit, hromadnou věc mohou po čase tvořit úplně jiné složky než při vzniku zástavního práva. Tato určitá abstraktnost hromadné věci, spočívající na proměnlivosti jejího obsahu, nekoresponduje proto zcela s principem speciality.

2. Celkový tón úpravě zástavního práva k hromadné věci udává základní ustanovení § 1347 NOZ: „Při zastavení hromadné věci se zástavní právo vztahuje na zástavcovy jednotlivé věci náležející k zástavě a jí sloužící, ať jsou kdekoli. Zástavní právo se vztahuje na každou jednotlivou věc, která k hromadné věci přibude, a zanikne ke každé jednotlivé věci, která se od hromadné věci odloučí.“

Z citovaného ustanovení je zřejmé, že zákonodárce se přiklonil – konzistentně s vlastním pojetím hromadné věci – ke koncepci zástavního práva k hromadné věci jako celku (nikoliv jako zástavního práva ke všem jednotlivostem tvořícím hromadnou věc). V uvedeném pojetí je předmětem zástavního práva hromadná věc jako celek, přičemž jednotlivé součásti hromadné věci jsou zatíženy zástavním právem, pokud v danou chvíli k hromadné věci náleží. Přestane-li být složka součástí hromadné věci, přestává se na ni vztahovat zástavní právo, a naopak stane-li se nově součástí hromadné věci, bude zástavním právem zatížena.

Zdá se tedy, že NOZ zareagoval na absenci úpravy zástavního práva k hromadné věci v obč. z. a z toho plynoucí obtíže právní praxe a vzal za své instrumenty, které patřičně regulují zástavní právo k hromadné věci s ohledem na jeho specifičnost. Přijatá úprava se tak respektem k proměnlivosti jednotlivých složek hromadné věci v čase přiblížila úpravě tzv. pohyblivého zástavního práva (floating charge), známé zejména právu anglickému (a jurisdikcím jím ovlivněným).293 Rozsah takového pohyblivého zástavního práva je proměnlivý a pevně určeným se stane až ve chvíli, kdy dochází k jeho výkonu. Ideální úprava přitom respektuje fungování běžícího podniku (obchodního závodu) a umožňuje zástavnímu dlužníkovi nakládat s oběžnými aktivy závodu. Aktiva převáděná na třetí osobu opouští závod nezatížená zástavním právem.294 Pohledávka zástavního věřitele je zajištěna k obchodnímu závodu (hromadné věci) jako celku a vztahuje se na všechny složky závodu v danou chvíli, tedy i ty, které k závodu přibyly až po vzniku zástavního práva. Úprava omezuje zástavního dlužníka ve zcizování aktiv patřících k závodu až v okamžiku, kdy přestává plnit zajištěnou pohledávku.295

3. Nová česká úprava zástavního práva k hromadné věci (obchodnímu závodu), ztělesněná ustanoveními NOZ, spočívá do jisté míry na podobných principech jako nastíněná koncepce pohyblivého zástavního práva. Pro pochopení úpravy institutu je nutné základní ustanovení § 1347 NOZ vykládat v sepětí s dalšími dvěma ustanoveními, která se vztahují k zástavnímu právu k hromadné věci: jde o § 1319 odst. 2 a § 1377 odst. 3 písm. b) NOZ.

Ustanovení § 1319 odst. 2 NOZ váže vznik zástavního práva k hromadné věci (obchodnímu závodu) na zápis do Rejstříku zástav. Důvodová zpráva k tomu uvádí: „Zvlášť se řeší případ, kdy hromadnou věc spoluvytvářejí složky samostatně evidované ve zvláštních veřejných seznamech. Tehdy se k zastavení věci vyžaduje jak zápis do Rejstříku zástav, tak i do příslušného veřejného seznamu, jak tomu bylo dosud, řeší se však, ke kterému okamžiku vznikne zástavní právo jako k celku.“ Z uvedeného (ve spojení s § 1316 NOZ) se tedy podává, že zástavní právo k hromadné věci vznikne v okamžiku zápisu tohoto zástavního práva do Rejstříku zástav; jestliže je součástí hromadné věci nemovitost nebo jiná věc, která se eviduje ve zvláštním seznamu, zapíše se zástavní právo i do katastru nemovitostí (či jiného zvláštního seznamu).

NOZ zároveň v § 1348 zakazuje, aby platně vzniklo zástavní právo pouze k jednotlivé věci, která je součástí již zastavené věci hromadné. Zastaví-li tedy strany například obchodní závod, který zahrnuje mimo jiné i určitou nemovitost, nemůže k této nemovitosti za trvání zástavního práva k obchodnímu závodu platně vzniknout samostatné zástavní právo.296 Podle důvodové zprávy k NOZ se tím má „vyloučit vícevrstevnost zástavního práva, tedy případ, že po zastavení závodu jako hromadné věci bude zástavce dávat do zástavy i jednotlivé věci, z nichž se obchodní závod skládá“.

Hodí se zde zdůraznit, že § 1348 NOZ vylučuje za daných podmínek pouze platný vznik zástavního práva k jednotlivé věci, nebrání však platnému zřízení zástavního práva, a neústí tedy v neplatnost zástavní smlouvy (což může mít praktický dopad například na smluvní odpovědnost stran atd.). Uvedenému výkladu nahrává též skutečnost, že původně předmětné ustanovení znělo: „Je-li zástavou hromadná věc, jsou neplatné smlouvy, jimiž se za trvání zástavního práva k závodu zřídí samostatné zástavní právo k jednotlivé věci, která k zástavě náleží.“297 Posun v obsahu oproti nakonec schválenému a přijatému textu NOZ^298 je tu zřejmý.

Preference zástavního práva k hromadné věci (obchodnímu závodu) nad zastavitelností jednotlivých složek závodu se projevuje v pravidle, podle něhož existence zástavního práva k jednotlivé věci, která spoluvytváří hromadnou věc, nebrání účinnému vzniku zástavního práva k věci hromadné jako celku. Jak uvádí NOZ v druhé větě § 1348: „Vzniklo-li k jednotlivé věci zástavní právo dříve, než k hromadné věci přibyla, nebo než byla hromadná věc zastavena, použijí se ustanovení o pořadí zástavního práva.“ Zástavní věřitel, k zajištění jehož pohledávky se zástavní právo k hromadné věci zřizuje, zde tedy musí vzít v úvahu, že zástavní právo k jednotlivé věci (ve prospěch jiného věřitele) vzniklo dříve než jeho zástavní právo k hromadné věci jako celku. Při případném výkonu zástavního práva k hromadné věci tak bude výtěžek zpeněžení zastavené hromadné věci ponížen o částku připadající zástavnímu věřiteli, jemuž svědčilo zástavní právo k jednotlivé věci.299

4. Dalším stěžejním ustanovením z hlediska zástavního práva k hromadné věci (obchodnímu závodu) je § 1377 odst. 3 písm. b) NOZ. Podle něj nejsou-li věc a zástavní právo zapsány ve veřejném seznamu, zástavní právo zanikne i v případě, že zástava, popřípadě její část, byla převedena v rámci běžného obchodního styku při podnikání zcizitele. Citované ustanovení se doplňuje s jiným, již zmíněným § 1347, podle něhož se zástavní právo vztahuje na každou jednotlivou věc, která k hromadné věci přibude, a zanikne ke každé jednotlivé věci, která se od hromadné věci odloučí.

Uvedená pravidla vytvářejí základní podmínky pro životnost institutu zástavního práva k obchodnímu závodu (hromadné věci). Oprávnění zástavního dlužníka (vlastníka obchodního závodu) zcizovat jednotlivé složky závodu tak, aby přecházely na nabyvatele nezatížené zástavním právem, je totiž stěžejním předpokladem pro to, aby obchodní závod mohl fungovat a zástavní právo k němu mělo vůbec nějaký smysl.

Za klíčový faktor každé úpravy zástavního práva k obchodnímu závodu lze považovat nalezení rovnováhy mezi oprávněním vlastníka obchodního závodu nerušeně podnikat (zejména pak nabývat a zcizovat oběžný majetek) a oprávněným zájmem zástavního věřitele na udržení takové hodnoty závodu, s jakou věřitel počítal při jeho zastavení. Jde tedy o to umožnit fungování obchodního závodu včetně zachování dispozičních oprávnění zástavního dlužníka ke složkám tvořícím závod, zároveň však zástavnímu věřiteli garantovat, že zástavní dlužník neodstraní z obchodního závodu všechna hodnotnější aktiva, a nezkrátí tím potenciální uspokojení zástavního věřitele.

NOZ určuje, že zástavní právo zanikne ke každé jednotlivé věci, která se od hromadné věci odloučí. Tím se podle mého názoru pouze deklaruje, že pokud jednotlivá složka přestane být součástí hromadné věci (obchodního závodu), nebude nadále zatížena zástavní právem. Nikterak se tím neřeší dispoziční oprávnění zástavního dlužníka nakládat s jednotlivými složkami zastavené hromadné věci jako nezatíženými.

Takové oprávnění bude v prvé řadě věcí dohody mezi zástavním věřitelem a zástavním dlužníkem. Obě strany si mohou ujednat, jaké jednotlivé složky a za jakých podmínek mohou být zástavním dlužníkem zcizeny s tím, že v takovém případě opustí hromadnou věc nezatíženy zástavním právem. Takovou úmluvu bude možné kvalifikovat jako dohodu o zániku zástavního práva (ať již bude uzavírána vždy ad hoc v okamžiku převodu aktiva, či předem například s odkládací podmínkou). Za vymezených okolností lze také již přímo v zástavní smlouvě stanovit, že zástavu, popřípadě její část, lze převést bez zatížení zástavním právem [za předpokladu, že věc a zástavní právo nejsou zapsány ve veřejném seznamu – viz § 1377 odst. 3 písm. a) NOZ].

Pokud by se zákonné pravidlo v § 1347 NOZ mělo vykládat tak, že samo o sobě implikuje oprávnění zástavního dlužníka převádět veškeré jednotlivé složky hromadné věci jako nezatížené, představovalo by zástavní právo k hromadné věci jen prázdnou formu, jejíž obsah by zcela závisel na libovůli zástavního dlužníka. Takové pojetí by nekorespondovalo s principy, které jsou zástavnímu právu jakožto zajišťovacímu instrumentu vlastní. Vlastník hromadné věci je sice oprávněn nakládat s věcí podle své vůle, jeho věc je však zatížena zástavním právem a to zaniká jen v případech stanovených zákonem.300 Domnívám se, že § 1347 nepředstavuje nějaký speciální důvod zániku zástavního práva, nýbrž mám za to, že je nutné jej vykládat v souladu s ostatními ustanoveními o zániku zástavního práva v NOZ, především pak s § 1377 odst. 3 písm. b) NOZ.301

Posledně uvedené ustanovení přitom rozumně limituje možnost zástavního dlužníka převádět věci jako nezatížené. Předně se oprávnění omezuje jen na případy, kdy převáděná věc a zástavní právo k ní nejsou zapsány ve veřejném seznamu; netýká se proto některých významných prvků obchodního závodu, jako jsou nemovitosti,302 ochranné známky, průmyslové vzory, zaknihované cenné papíry, podíly v korporacích, některé movité věci (letadla, námořní plavidla) atd.303 Další podmínka spočívá v tom, že převod se musí uskutečnit v rámci běžného obchodního styku při podnikání zcizitele. Lze mít za to, že uvedené podmínky (dopad jen na omezené množství věcí a zároveň nutnost převést je pouze v rámci běžného obchodního styku) dostatečně chrání zástavního věřitele před zneužívajícím jednáním zástavního dlužníka. Typickým příkladem věci, která opustí zastavený obchodní závod nezatížená zástavním právem, bude zboží vyrobené v závodě a prodané způsobem obvyklým v rámci podnikání vlastníka obchodního závodu.

To, co bylo uvedeno o zániku zástavního práva v případě odloučení jednotlivé věci od zastavené hromadné věci (obchodního závodu) jako celku, platí mutatis mutandis i v opačném případě („zástavní právo se vztahuje na každou jednotlivou věc, která k hromadné věci přibude“). V duchu výše předestřených úvah lze i zde konstatovat, že pokud se součástí zastaveného obchodního závodu nově stane například nemovitost, tak k ní automaticky nevznikne zástavní právo, ale je nutné jej zapsat do katastru nemovitostí. Zástavní právo k nemovitosti totiž vzniká zápisem do katastru nemovitostí – nebude-li zástavní právo k nemovitosti do katastru zapsáno, nemovitost bude sice součástí obchodního závodu, ale půjde o součást nezastavenou, tedy o část o závodu, která nebude zatížena zástavním právem.

Teoreticky přichází v úvahu i jiná interpretace, k té se však s ohledem na vše výše uvedené nekloním. Vycházelo by se při ní z toho, že dle § 1347 NOZ se zástavní právo vztahuje na každou jednotlivou věc, která k hromadné věci přibude. Jakákoliv jednotlivá věc by tedy byla zatížena již tím, že by se stala součástí obchodního závodu: v okamžiku, kdy by se například nemovitost stala složkou závodu, automaticky by ji zatížilo zástavní právo, a zápis zástavního práva do katastru nemovitostí by tedy byl pouze deklaratorní. Podle tohoto výkladu by z  § 1347 NOZ vyplýval nárok zástavního věřitele na zápis zástavního práva do katastru nemovitostí (při připojení nemovitosti k zastavenému obchodnímu závodu), respektive nárok zástavního dlužníka na výmaz zástavního práva z katastru nemovitostí (při odloučení nemovitosti ze zastaveného obchodního závodu). Zástavnímu věřiteli by tedy svědčilo právo domáhat se zápisu zástavního práva do katastru nemovitostí (deklarace již vzniklé skutečnosti). Domnívám se však, že § 1316 NOZ je – jde-li o věci zapsané ve veřejném seznamu – ustanovením speciálním vůči § 1347 NOZ, stejně jako je § 1377 odst. 3 písm. b) NOZ speciálním vůči § 1347 NOZ (jde-li naopak o zánik zástavního práva při odloučení jednotlivé, ve zvláštním seznamu registrované věci z hromadné věci).

5. Závěrem úvah o zástavním právu k hromadné věci lze poukázat na skutečnost, že proměnlivý rozsah zastavené hromadné věci se (částečně) stabilizuje až k okamžiku zahájení výkonu zástavního práva; do té doby je zástavní dlužník oprávněn nakládat s jednotlivými prvky hromadné věci a některé převádět na třetí osoby i jako nezatížené zástavním právem (viz výše). NOZ chrání zástavního věřitele pro případ neplnění povinností dlužníkem tak, že od okamžiku oznámení o započetí výkonu zástavního práva zástavnímu dlužníkovi zakazuje zástavnímu dlužníkovi zcizit zástavu bez souhlasu zástavního věřitele (viz § 1363 NOZ).304 Nakládání se zástavou i poté, co je zástavnímu dlužníkovi oznámeno zahájení výkonu zástavního práva, však vždy neústí v neplatnost převodu – porušení zákazu (zástavu zcizit) se podle § 1363 NOZ nedotýká práv nabyvatele, na něhož zástavní dlužník převedl vlastnické právo k věci v rámci běžného obchodního styku při svém podnikání, ledaže nabyvatel věděl nebo z okolností musel vědět, že s výkonem zástavního práva bylo započato.305

I po zahájení výkonu zástavního práva se tedy může složení zastavené hromadné věci měnit: součástí zastaveného celku přestanou být věci, které zástavní dlužník převede v rámci běžného obchodního styku při svém podnikání. Podmínka, že nabyvatel přitom nevěděl či nemohl vědět o zahájení výkonu zástavního práva, zároveň vylučuje možnost účinně převést věci, k nimž se zástavní právo zapisuje do veřejného seznamu nebo Rejstříku zástav: započetí výkonu zástavního práva se totiž zapisuje i do těchto seznamů či rejstříku (viz § 1362 odst. 2 NOZ) a nabyvatel věci proto – s ohledem na veřejnost zápisu – musel (měl) vědět o zahájení realizace zástavního práva. Stejně tomu je i v případě všech ostatních věcí, pokud nabyvatel věděl o zahájení výkonu zástavního práva.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zástavní právo v novém občanském zákoníku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.