Přeložila Magdaléna Stárková

Copyright © 2015 A. G. Howard

Title page illustration copyright © 2015 Nathália Suellen

Book design by Maria T. Middleton

Translation © Magdaléna Stárková, 2016

ISBN 978-80-7544-057-0

Mámě.

Chybíš mi. Děkuju, že jsi mi dodávala odvahu letět výš a chytit své sny.

Děkuju, že jsi byla větrem pro má křídla.

Obsah

1. Tajemná stužka vzpomínek

2. Sestup

3. Půllitrové nepříjemnosti

4. Maso a kosti

5. Vejce Benedikt

6. Podivná kamufláž

7. Iluze

8. Polámaná křídla a beznozí koně

9. V myšlenkách

10. Ráj nočních můr

11. Masky

12. Pokoje

13. Brnění

14. Oheň a kámen

15. Příliv osudu

16. Smrtící kandidátní závody

17. Srdeční záležitosti

18. Kukla

19. Padá, padá popílek

20. Říše divů

21. Stehy

22. Krajiny snů

23. Dálná bloudice

Epilog

Poděkování

1. Tajemná stužka vzpomínek

Paměť, která funguje jen směrem do minulosti, je mizerný druh paměti.

Lewis Carroll, Za zrcadlem a co tam Alenka našla

Kdysi jsem si myslela, že vzpomínky by člověk měl nechávat za sebou... Měla jsem je za zmražené konzervy času, které se otevírají jen ze sentimentálních důvodů, ale ve své podstatě jsou spíše luxusem než nutností. To jsem ale ještě netušila, že mohou sloužit jako klíč k postupu vpřed a zachránit osud i budoucnost blízkých, které mám na světě nejradši.

Postávám před nablýskanými rudými dveřmi soukromého kupé ve vlaku vzpomínek. Na štítku nad nimi je v závorce vyryto jméno Thomas Gardner.

„Zbytečná formalita, protože pan Gardner se dostavil osobně,“ zamumlal průvodčí, brouk porostlý kobercem asi v mé velikosti, když jsem ho žádala o jmenovku. S naštvaným zamračením jsem ale trvala na svém.

Přitisknu čelo na mosaz, až to zastudí, a přemýšlím o tom, že tátovo jméno znamená daleko víc, než jsem si kdy mohla představit.

Když jsme vešli do vlaku, měla jsem chuť s ním jít až do kupé. Stačilo, jak byl vyděšený už cestou do Londýna.

Není se co divit, protože se zmenšil do velikosti brouka a přeletěl oceán na hřbetě babočky. Na jazyku mi ještě ulpívají zbytky slaného vzduchu. Za svítání, kdy si táta konečně přiznal, že opravdu letíme na motýlech, jsme proklouzli dírou v základech obrovského železného mostu a přistáli u rezavého hračkového vláčku v podzemním tunelu. Skutečnost, že jsme tak malí, že můžeme nastoupit, překvapila tátu natolik, že mu div nevypadly oči z důlků.

Pořád se ho snažím chránit, ale vím, že to nepotřebuje. Není slabý. Už se tak k němu nikdy nebudu chovat. Teď už ne.

Bylo mu devět let, jen o dva roky víc než Alence, když zabloudil do Říše divů a byl polapen pavoučí strážkyní podsvětních hrobů, ale podařilo se mu přežít. Bude asi lepší, když si tou vzpomínkou projde sám, jinak by zase chtěl chránit on mě. A já nepotřebuju ochranu o nic víc než on.

Musela jsem zešílet, abych znovu našla zdravý pohled na věc. Pokud to samé bude fungovat i na tátu, ať se tedy stane.

Roztřeseným ukazovákem následuju vyrytá písmena. T-h-o-m-a-s. Jméno, které mu dala máma. Dnes se táta dozví to opravdové. Všechny v dětství prožité ohavnosti nás dovedou do Kdekolijinde, světa za zrcadlem, kde sídlí vyhnanci z Říše divů, uvěznění pod železnou kupolí, která zároveň znehodnocuje jejich kouzelné schopnosti, kdyby je i v tomhle hrůzném světě náhodou chtěli použít. U dvou bran bdí červené a bílé hlídky rytířů, zatímco moji dva rytíři, Zach a Morfeus, vězí vevnitř. Už je to měsíc, co je Kdekolijinde pohltilo, přesto bych ráda doufala, že jsou ještě živí.

Nic jiného mi stejně nezbývá.

Kromě toho je tu ještě máma, samotná v hroutící se Říši divů, polapená stejnou pavoučí zrůdou, která kdysi ve svých sítích věznila i tátu. Králičí díru, jedinou bránu k podsvětníkům, jsem si zničila, a tak zbývá jen nebezpečná pouť přes Kdekolijinde.

Máme před sebou záchrannou misi a tátovy vzpomínky jsou klíčem, který ji otevře.

Táhnu zablácená chodidla po červených a černých kachličkách směrem k přední části vagónu. Po čtyřiadvacetihodinovém letu na babočce mě bolí všechny svaly. Kdyby nás nestrhla bouřka a nepoponesla zběsilým tempem několik set kilometrů na východ, mohlo to trvat ještě podstatně déle. Na tuhle divokou jízdu ale stejně jen tak nezapomeneme.

Zplihlé vlasy mi padají na ramena v divoké spleti platinové blond. Propletené kudrliny přesně vyjadřují to, co se mi teď děje v hlavě. Chaos a únava. Podsvětní srdce se touží osvobodit z pout lidských citů. Dokud nenajdu své milované a neudělám v Říši divů konečně pořádek, nebudu mít klid.

A ani tehdy se věci nevrátí do normálu. Nikdo z nás už nebude jako dřív.

Na vinylových sedadlech se rozvaluje půl tuctu podivných bytostí. Ty ovšem o ztracené vzpomínky nestojí. Bezmocně tu posedávají, protože se nemají jak vrátit do Říše divů, kam patří.

Jedna z nich je pobledlá, člověku podobná kreatura s kornoutovou lebkou, která se občas odklopí, aby svému majiteli ulehčila hádku s jeho menší kopií. Když i ta otevře lebku, vykoukne další navlas stejná bytůstka. Nejmenší z nich je mužíček s obrovským nosem. Bouchne své větší, ženské společnice malinkatým válečkem na těsto a zase se schová. Všechno to připomíná hororovou matrjošku.

Další dva cestující jsou hřbitovní skřítci. Třeba jsem některého z nich potkala už loni? Bez hornických přileb vypadají úplně jinak: lysí, šupinatí, s chumáči stříbrných vlasů. Šustí plastovým pytlíkem a hází po kornoutohlavé bytosti arašídy, což jejich spolucestující dráždí ještě víc.

Když se jim zadívám do stříbrných očí, cuknou ocásky a stáhnou opičí obličeje do zahloubaného výrazu. Nemají duhovky ani panenky a víčka se jim zavírají svisle jako opona na divadle.

Když si dlaní zakryju nos, abych potlačila mrtvolný puch vzlínající z jejich stříbřitého slizu, překvapeně se rozšeptají.

„Alenka, třpytkomluvka,“ řekne jeden udýchaně, když jsem v doslechu. „Tentoužkrát nezablouděná?“

Mluví směšným, popleteným jazykem. Pochopím, že se ptá, jestli jsem se zase neztratila.

„Nebýt Alenka, hlupitomečku!“ sykne druhý, než stačím cokoli říct. „Zabloudění pouzejen myslivci.“

Pokračuju dál chodbou, příliš zaměstnaná vlastními myšlenkami. Kobercový brouk naškrábe něco do bloku, zatímco družně tlachá se zbylými třemi cestujícími. Ti jsou kulatí a načechraní, s očima na ochlupených stopkách, které ze všeho nejvíc připomínají králičí uši. Když projdu, sledují každý můj krok.

Nejtlustší z nich odpoví průvodčímu kýchnutím. Z jeho srsti se vznese obláček špinavého prachu.

„Mizerní prachlíci!“ zahřímá brouk, vytáhne z pouzdra u pasu hubici vysavače a očistí si kobercové tělo.

Usadím se v prázdné řadě vepředu, schoulím se u okénka a čekám na průvodčího. Měl se mi podívat na pár vzpomínek, které bych ráda prozkoumala. Moje ale nejsou. Potřebuju nakouknout do cizího příběhu.

Mámu kvůli tátovým vzpomínkám trápilo svědomí, a tak jsem raději stejně opatrná jako ona, i když mysl, do které se dnes vydám, si nezaslouží ani opatrné zacházení, ani respekt. Patří totiž zlé a pomstychtivé bytosti, která mi málem ukradla tělo a obrátila vzhůru nohama nejen můj život, ale i celou Říši divů.

Morfeus říká, že každý má někde slabinu. Kdyby byl tady, řekl by mi, ať najdu tu její, abych ji při dalším střetnutí drtivě porazila.

A přesně to mám teď v plánu.

Vysavač znovu zavyje a utiší hádky, kýchání a syčení ve vagóně. Opřu se a zadívám na lustry z na dva lokte velikých svatojánských mušek svázaných mosaznými postroji a řetězy. Svítící broučci poletují nahoru a dolů a malují svými světly žluté šmouhy na rudým sametem potažených stěnách. Nakloním hlavu a zadívám se z okna, kde tmu zahání další hejna světlušek, kroužících v tunelu jako rozsvícené ruské kolo.

Potlačím zívnutí. Jsem unavená, ale příliš nervózní, abych zavřela oči. Zatím jsem si nezvykla na to, kde jsem. Včera jsem ještě seděla u stolu na dvorku blázince, kde jsem tátu lstí přiměla sníst zmenšovací houbu. Připadá mi to jako celá věčnost, i když o hodně kratší než doba, která utekla od chvíle, kdy jsem naposledy objala mámu, hádala se s Morfeem a líbala Zacha. Chybí mi mámina vůně, když přijde ze zahrady a přinese s sebou stopy čerstvé hlíny a květin. Chybí mi Morfeovy oči, které umí vyjádřit celou záplavu emocí jen změnami odstínů drahokamů v jejich koutcích. Stýská se mi po Zachově soustředěné tváři, když maluje.

Dříve samozřejmé maličkosti se teď staly neocenitelným bohatstvím.

Zakručí mi v žaludku. Ještě jsme ani neposnídali a už je čas k obědu. Zanořím ruku do kapsy zástěry uvázané přes zablácenou nemocniční košili a nahmatám zbytek houbiček. Mám takový hlad, že bych si je ráda dala, ale neudělám to, protože je budu potřebovat, až tu budeme hotoví. Poté si do nich kousneme a zase vyrosteme na lidskou velikost.

Sklo okna odráží mé obrysy, modrou košili, bílou zástěru a rozcuchané blonďaté vlasy s rudým pramínkem na straně.

Skřítek hrobařík měl pravdu - jsem ztělesněním Alenky.

Hororové Alenky.

Šílené Alenky, která touží po krvi.

Až najdu Červenou, prohne se v kolenou. Uchichtnu se nad vlastním slabomyslným rýmem, ale když brouk konečně vypne vysavač, rychle zvážním. Narovná si černou čepici a přivrávorá ke mně na dvou ze svých šesti vyzáblých nožek. Další pár mu slouží jako ruce, ve kterých nese blok přichycený na pevném podkladu.

„Tak co?“ zvednu k němu oči.

„Našel jsem celkem tři vzpomínky ještě z doby, kdy byla mladá a svobodná. Než se stala,“ ztlumí hlas a dodá, „královnou.“

„Skvělé,“ odpovím. Chci se postavit, ale brouk mě tenkou nožkou popadne za rameno a vtlačí zpět do sedadla.

„Nejdřív zničíš bránu do našeho světa a necháš mi tu bandu prachlíků a smradlavých skřetů. A teď chceš, abych dal v sázku vlastní život a ukázal ti... “ Zadívá se na cestující za mnou a s roztřesenými kusadly pokračuje: „Její soukromé vzpomínky.“ V jeho šeptání zazní cvaknutí podobné lusknutí prstů.

Zaskřípu zuby. „Odkdy podsvětníci dbají na cizí soukromí? Tohle přece nejsou vaše mravy. Vy totiž vlastně ani nevíte, co mravy jsou.“

„Vím, co vím. Stačí mi, že ona neodpouští.“ Schválně se vyhýbá jejímu jménu, aby nikdo nepojal podezření.

Následuju ho. „Nikdy se nedozví, že jsi mi to ukázal.“

Průvodčí obrátí list v bloku a něco si do něj nejistou rukou načmárá. „Ještě jedna věc mi dělá starosti,“ řekne hlasitěji, „ty vzpomínky jsou zapuzené.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že ji nikdo zapomenout nenutil. Sama je odmítla a vypila nápoj zapomnění.“

„Tím líp,“ odpovím, „asi se jich z nějakého důvodu bála. To je moje výhoda.“

Cvakání kusadel zesiluje. „V ideálním případě bys je mohla použít jako zbraň, protože obsahují těkavé emoce. Rády by se pomstily tomu, kdo je vytvořil a odhodil. Ty bys je ovšem musela uspat a dopravit až k ní ve vlastní hlavě. Máš jen polovinu podsvětní krve a to je na takový úkol málo.“

Celá se naježím: „My smrtelníci taky umíme uspávat vzpomínky. Prostě je někam napíšeme, aby nám nestrašily v hlavě. Potřebuju jen deníček.“

Přidrží mi propisku u nosu. „To ale na zakleté vzpomínky nefunguje. Pokud je tedy nenapíšeš na kouzelný papír. Bohužel jsem ale o podobném deníčku nikdy neslyšel. Ty ano?“

Tiše se zamračím.

„To jsem si myslel,“ poklepe mi na nos špičkou pera.

Se zlostným zavrčením mu pero seberu, strčím si ho do kapsy a provokuju brouka, aby si ho zkusil vzít zpět.

„Hlupačko! Když se zapuzené vzpomínky zahnízdí v mysli, chovají se jako protivné melodie, které nedostaneš z hlavy. Budou tě trýznit až k bolesti. V nejlepším případě tě donutí litovat jejich majitele, který pak bude mít navrch. V horším případě přijdeš o rozum. Chceš to opravdu riskovat?“

Dlaněmi si urovnám látku košile na kolenou a její volný konec si přisednu. I když je představa cizích vzpomínek pasoucích se na mé mysli děsivá, jinou možnost nemám, pokud chci zvítězit nad Červenou.

„Už jsem přišla o všechno a se šílenstvím mám taky své zkušenosti,“ podívám se mu do vypoulených očí. „Mám ti něco předvést?“

Zamrká několika víčky. Hmyz sice víčka ani řasy mít nemá, ale tohle taky není obyčejný brouk, nýbrž vyhnanec neboli hmyz za zrcadlem. Záleží jen na tom, zda používáte terminologii samotného průvodčího nebo se chcete držet Carrolla.

Kdysi ho spolklo dřevo z Huňatého lesa, vyplivlo u brány do Kdekolijinde a znovu vykašlalo v podobě mutanta. Podobný osud mohl potkat i Morfea se Zachem, ale naštěstí je brána do Kdekolijinde přijala. Pouhé pomyšlení na to, co zrovna musejí prožívat, mi nahání husí kůži. Morfeus nemůže používat své kouzlo a Zach je obyčejný člověk. Jak přežijí ve světě vražedných podsvětnických vyvrženců?

V plicích mě pálí potlačený bezmocný křik.

Ztiším hlas, aby mě slyšel jen průvodčí. „Kdysi jsem sbírala hmyzáky a připichovala je špendlíky na korek. Věšela jsem si je dokonce i na zeď. Začínám si říkat, že by nebylo špatné oživit starý koníček. Nemáš chuť stát se prvním exemplářem?“

Průvodčí se zašklebí nebo zamračí - moc se v těch jeho kusadlech nevyznám. Pokyne směrem k uličce a řekne: „Tudy, madam.“

Vydáme se k soukromému oddílu. Dvě kupé od toho tátova se průvodčí zastaví, pohledem přes rameno se ujistí, že nás nikdo nesleduje, a zasune do dveří jmenovku. Červená královna.

Zárodky křídel na ramenou mě svědí, jak se moje podsvětnické já snaží získat převahu. Křídla už na tu chvíli čekají.

Průvodčí otočí klíčem v zámku, ale potom se zastaví. „Jednou jsem byl na její zahradní slavnosti,“ šeptá, „a viděl, jak holí Zajíce, kamaráda Prcha, až na maso.“

Vzpomenu si na čajový dýchánek a Zajíce, který vypadal jako obrácený naruby. „Plešňák? To ona ho stáhla z kůže?“

Brouk kývne tak divoce, div mu nespadne klobouk. „Chytila ho, když jí okusoval růže. Sice byly vysazeny jako vzpomínka na jejího zesnulého otce, ale stejně... Oloupala ho motykou jako bramboru, až krev stříkala. Bílé obleky i sedmikrásky byly na odpis. Už jsi někdy slyšela kvičet zajíce? Na to se nezapomíná.“

Zadívám se na mrkající víčka. Pomalu ztrácí poslední zbytky kuráže a já se mu vůbec nedivím. Sama vím nejlíp, jaké to je, stát se obětí Červené královny. Není to tak dávno, co použila moje cévy jako šňůrky k loutce. Nic tak bolestivého jsem nikdy nezažila. Dokonce mi zanechala v srdci otisk, který mě tlačí někde v hrudi dodnes.

Poslední dobou se ale tlak mění v bolest. Hlavně od té hrozné noci, kdy se na maturitním plese pokazilo všechno, co mohlo. To tehdy jsem přijala a uvítala své šílenství. Od té doby mě bodá u srdce, jako by mi tam něco chtělo vypučet.

Tátovi jsem to neřekla. Jen jsem trénovala své kouzelné schopnosti a spřádala plány. Mí nejbližší mě potřebují, a tak musím být silnější než Červená.

Lékařské vyšetření je luxus, který si teď nemůžu dovolit. Kromě toho by to stejně nepomohlo, protože ať už mě na hrudi píchá cokoli, vzniklo to kouzlem Červené královny. Prozradil mi to vlastní instinkt. Než Říši divů navždy zbavím její mrzké existence, bude muset napravit i tohle.

Odhodlanější než dřív sáhnu po klíči, který se nachází v ruce průvodčího.

Ten ho ale schová pod klobouk a nejistými prsty se snaží vyndat jmenovku ze dveří. „Rozmyslel jsem si to,“ procedí mezi kusadly, „to brouci občas dělají.“

„Ne,“ popadnu ho za hůlkovitou ruku. Mohla bych ji zlomit jako větvičku. Nejradši bych to i udělala, ale držím se zpátky. Místo násilí si jen položím dlaň na srdce v přísaze: „Slibuju na své životní kouzlo, že nikdy neprozradím, že jsi mi ty vzpomínky ukázal.“

„Nejlepší bude, když se posadíš a počkáš na svého otce.“ Odněkud zpod koberce na svém těle vytáhne sáček arašídů a podá mi ho. „Po tak dlouhé cestě musíš mít hlad. Dej si něco k obědu.“

„Nepohnu se odsud, dokud neuvidím její vzpomínky, kovralovej hmyze,“ hodím arašídy na zem a opřu se zády o jmenovku na dveřích, aby ji průvodčí nemohl odstranit.

Brouk zlostně zavrčí. „Tělo mám sice zamotané v koberci, ale hlava mi slouží stejně dobře jako tobě.“

„To asi ne, když zapomínáš, co ti prozradil Morfeus. Jsem královské krve.“

„Ach ano, ale Morfeus tu jaksi není, což?“

Snažím se vymyslet pohotovou odpověď, ale myšlenka na to, proč tu Morfeus chybí, mě paralyzuje, jako kdybych měla led v žilách. Jazyk mám těžký jako zmražený kus hovězího.

„Jsi královská potížistka a nic víc,“ provokuje průvodčí. „Nevšimla sis, že jsme pod železným mostem? Naše kouzlo tu nemá takovou váhu. To proto tu skladujeme vzpomínky - je to bezpečnější. Nemůžeš mě donutit udělat nic, co bych sám nechtěl. Rozhodně se nenechám rozmáznout Červenou královnou na mastný flek jenom proto, že si bezmocná podsvětnická princeznička s půlkou lidské krve dupla.“

Horká vlna uražené hrdosti mi zase rozhýbá jazyk. „Možná by ses měl bát spíš uvěznění než rozdrcení.“

Zaměřím svou pozornost na světlušky v lustru a představím si je jako obrovskou svítící medúzu z mosazi. Řetězy zařinčí, postroj povolí a svítící mušky mohou zase svobodně poletovat. Opilé nově nabytou volností krouží kolem vagónu jako hvězdná obloha nadopovaná steroidy. Cestující s vyjeknutím mizí pod sedačkami.

Průvodčí vykvikne a vyděšeně couvá, ale to už se k nám řítí svatojánští broučci v nádherné, ale znepokojující formaci. Skloním se, když popadnou kobercového brouka a přitisknou ho ke stěně. Mosazná pouta cvaknou a sevřou ho tak pevně jako kovová síť. Spoutaný mosaznou kostrou lustru bezmocně třepe nožkama ve vzduchu.

Nad ním krouží roj světlušek a naplňuje místnost bledou září.

Se zatnutými zuby vylovím klíč z broukova spadlého klobouku. Potom si podám i sáček s arašídy. „Máme novou královnu,“ zamračím se na něho, „která má půlku lidské krve, takže na ni podsvětnické hranice neplatí. Červená přede mnou žádné výhody nemá.“

Vyrazím ke dveřím.

„Počkejte,“ kňourá prosebně brouk. „Odpusťte mi mou neomalenost, Veličenstvo, dokázala jste, že máte pravdu. Ale já jsem tu jednou průvodčí a musím chránit uschované vzpomínky proti černým pasažérům. A teď už mě pusťte, prosím!“

Otočím se na patě a pohledem sjedu celé osazenstvo vlaku schované pod sedadly, roztřesené a rozkýchané, s vykulenýma očima, svěšenými ocasy a rozcuchanou srstí.

Průvodčí bezmocně kníkne, když po něm hodím sáček solených buráků. Ten se zaklesne o jedno z mosazných pout.

„Průvodčí má pauzu na oběd,“ oznámím cestujícím, „kdokoli teď opustí své místo, bude mít co dělat se mnou. Jasný?“

Černí pasažéři kolektivně kývnou a opatrně se usadí zpět na svá místa. V srdci mi vyklíčí pupen zadostiučinění.

S poťouchlým úsměvem strčím klíč do zámku a otevřu dveře ke vzpomínkám své sokyně.

2. Sestup

Jakmile za mnou zapadnou dveře, sebevědomí ze mě vyprchá jako bublinky z limonády. Stojím ve stísněném kupé bez oken se slonovinovými gobelíny nad krémovou pohovkou. Vedle ní stojí obýváková lampa a vrhá měkké světlo na kostkovanou podlahu.

Z vanilkových sušenek jako obvykle nachystaných na talířku vedle pohovky vzlíná mandlová vůně. I když mám hlad jako vlk, ani se jich nedotknu. Všechno je to tu tak bolestně povědomé. To tady jsem objala Zacha a mámu a cítila jejich lásku, když mi objetí oplatili. Prázdná náruč mě bolí samým steskem. Na protější zdi je pověšená červená opona, za kterou se skrývají střípky minulosti. Zde jsem se dívala na příběh lásky svých rodičů i na Zachovy vzpomínky. Procházela jsem se jejich myšlenkami a prožívala jejich pocity, jako by byly moje vlastní.

Procítila jsem mámino rozhodnutí vzdát se koruny výměnou za tátův život, byla svědkem toho, jak jí Morfeus pomáhá a nese tátovo bezvládné tělo do říše smrtelníků, i když tím riskoval neúspěch všeho, co si tak pečlivě naplánoval. Viděla jsem i Zachovo hrdinství, se kterým se k vlastní budoucnosti otočil zády, aby mi daroval tu moji.

Tolik obětí mě dovedlo až do přítomné chvíle. Udělala bych všechno na světě, abych mohla vrátit čas zpět a všechno napravit, ale čas je neúprosný.

„Čas. V Říši divů tě nic podobného omezovat nebude, tak se z toho zkus radovat. A teď se seber. Musíme se připravit na Červenou.“ Něco podobného mi řekl Morfeus před maturitním plesem, pouhé hodiny předtím, než se mi rozpadl celý svět. Jeho slova mi hučí v hlavě, jako by na mě byl Morfeus stále napojený, ale dobře vím, že nás dělí železná kupole, která brání veškerým podsvětnickým kouzlům. I tak je ale logické, že ke mně ve vzpomínkách promlouvá právě Morfeus, když se zmítám na hranici nejistoty. To on přece střežil moudrost Říše divů, vše šílené a odvážné.

Zach je můj klidný přístav lidskosti a soucitu, zatímco Morfeus se podobá větru a smýká mnou proti mé vůli k nejhlubší propasti, do které mě shodí jen proto, aby se mohl kochat mým letem na podsvětnických křídlech. Se Zachem po boku se svět mění na plátno, čisté a přívětivé. S Morfeem mi zase všechno kolem přijde jako potrhlé a značně návykové hřiště.

Každý z nich vlastní jednu polovinu mého rozpolceného srdce. Spolu překlenují propast mezi podsvětnickým a lidským světem. Až na to, že nevím, co si s tou informací počít. Tuším jen to, že pokud se táta nevynoří z kupé s celistvými vzpomínkami, nikdy na to nepřijdu.

Poprvé po několika týdnech mě v očích zaštípou slzy. Už jsem se naučila skrývat zoufalství a zakomponovat ho do svého hereckého představení v blázinci. Měla jsem vypadat otupělá a odtržená od reality, ale pravý opak byl pravdou.

Slzy rychle zaženu a bojovně zvednu bradu. Morfeus by mi připomněl, že jsem královna a královny nepláčou. Zach by dodal: „To zvládneš, skejťačko.“

A oba by měli pravdu.

Otočím kolečkem na lampě, abych ztlumila světlo. Opona se otevře a odhalí prázdné filmové plátno. „Představ si její tvář, zatímco se díváš na plátno,“ přehrávám si v hlavě instrukce, které mi dal průvodčí minule, „a zažiješ její minulost, jako by to bylo dnes.“

Překvapuje mě, jak jednoduše si Červenou umím vybavit. Pomáhají mi v tom máminy nákresy v Alence v říši divů, kterou máme doma. Než spadla malá Alenka do králičí díry, než zbořil nevěrný manžel Červené královny život své ženy jako domeček z karet... než Červenou podvedl její král. Vzpomínky na Červenou, když byla ještě princeznou.

Plátno se rozsvítí a já se rozsypu na tisíc kousíčků. Když jsem zase celá, stojím rovnýma nohama v těle Červené. Je ještě malá, v lidských letech by jí mohlo být tak deset. Podsvětnické děti jsou ovšem jiné než ty smrtelné, moudřejší a cyničtější, zato bez představivosti a nevinnosti. Sotva popadá dech, když prohání tlupu hřbitovních skřítků, kteří za sebou vlečou tělo přikryté červeným sametem. Nezastaví se, dokud ho nedostanou za bránu, do bezpečí hřbitovních zahrad.

„Počkejte! Vraťte ji!“ křičí Červená.

Div, že nezakopne o rudé šaty, jak se za nimi žene, ale potom mávne křídly a vznese se nad zem. Přistane před bránou přesně ve chvíli, kdy se s bouchnutím zaklapne.

Samotná nakukuje přes mříže dovnitř. První sestra přicupitá z labyrintu keřů, až se jí za osmi pavoučíma nohama zvíří volán sukně. Její lidské torzo se sklání nad princezninou matkou a láká její duši ven z těla. Ta se zakroutí a stoupá nad svou schránku jako fosforeskující šlahoun.

První sestra si ji namotá na zápěstí a poručí skřítkům, aby odnesli mrtvé tělo.

„Ne, já ti ji nedám!“ křičí Červená, div se jí bolestí nerozskočí srdce. V nose ji lechtá zatuchlý puch plísně a spálených listů. Takhle blízko se k zahradě mrtvých nikdy nedostala, znala jen strašidelné historky o strážkyních duší a hřbitově podsvětníků. Ale ani zkazky o střihorukých pavoučicích a nezvaných hostech roztrhaných na krvavé kousky ji dnes nezastaví. Ne, když jí chtějí navždy vzít mámu.

První sestra se na ni zpoza brány zaškaredí. „Jsi na posvátné půdě, královničko, a ať si myslíš cokoli, je to bláhové. Tady nevládneš.“

Červená se zamračí a její tělo se rozzáří šarlatovou červení, jak se soustředí na vlasy pavoučice, lehké a jemné jako hoblinky z tužky, čechrané hřbitovním větříkem. Červená tu ale opravdu nemá moc.

Pohledem si změří vysoký plot a trnité keře tvořící střechu zahrady. Dovnitř se nedostane.

První sestra se sebestředně usměje. „Byla by chyba hledat cestu dovnitř, princezničko. Pokud ovšem nestojíš o seznámení s mou sestrou. Z takových, jako jsi ty, umí dělat dokonalé kousíčky.“

Červená se otřese od hlavy až po špičky křídel.

S posledním rozzlobeným pohledem přes plot si První sestra natočí světélkující duši na prsty a jediným mihnutím pavoučích nohou zmizí v rostlinném bludišti.

To už ale přibíhá i královnin otec, celý brunátný, jak se snažil dostihnout své tvrdohlavé dítě.

„Na co mi je nesmrtelnost,“ ptá se Červená s nosem přilepeným na studený kov brány, „když nemůžeme být navěky spolu?“

„Nesmrtelnost znamená jen tolik, že v určený čas přestaneš stárnout a tvoje duše bude žít věčně,“ odpovídá král mezi překotnými nádechy. Stiskne Červené rameno a pokračuje: „Ale tělo je pořád zranitelné a někdy se z něho stane pouhá skořápka.“

Červené ztěžknou ruce i nohy, jako by i její vlastní tělo bylo jen obalem duše, tak prázdným a křehkým, že ho vezme první poryv větru.

Pevně popadne mříže brány, jako by v nich hledala oporu. „Tak proč ji aspoň nemůžeme pohřbít u nás na nádvoří mezi begonie a kopretiny, jako to dělají lidé? Kdyby žila dál v květinách, mohli bychom za ní každý den chodit.“

Její otec zamyšleně nakrabatí čelo.

„Přece víš, že naše duše se živí sny. Kdyby byly hladové, zneklidněly by a chtěly by zpět do těla. Jen Dvojčatice jim takové sny zajistí.“

„Sny,“ popotáhne Červená. „Jednoho dne je našemu světu přinesu, otče. Budou všude, nejenom na hřbitově. Osvobodím duše, aby mohly spát v našich zahradách, otírat se v noci o naše okna a za dne o naše kotníky. Daruji Říši divů představivost, abychom byli navždy s těmi, kteří jsou nám drazí.“

Král ji pohladí po vlasech tak něžně, že to skoro zacelí ránu v její duši. „To by z tebe udělalo tu nejzbožňovanější královnu v naší historii, poupátko moje. Ale do té doby musíme dodržovat pravidla jako každý jiný. Nesmíme zneužívat moci ani postavení, natož ohrožovat poddané, ať už maminku milujeme, jak chceme.“ Osuší si oči kapesníkem. „Jasné?“

Červená kývne.

Scéna se rozplyne a já zase sedím na pohovce obklopena černočernou tmou. V hlavě mi tepe, jako by mi někdo chtěl do lebky vrazit pěst. Přitisknu si dlaně na spánky a čekám, až to přestane. Počítám, že se mi v myšlenkách zrovna usazuje zapuzená vzpomínka, protože při minulém výletu vlakem jsem nic podobného necítila.

Plátno se zase rozzáří a celá duha barev mě vtáhne zpět do děje. Tělem vrostu do Červené a kůže se přizpůsobí její formě.

Teď je asi o šest let starší. Její otec se oženil s ovdovělou podsvětnicí, aby měla Říše divů královnu, než doroste Červená. Za pár měsíců ji čeká korunovace a její krev se nasytí kouzlem koruny.

Schovává se za keři v zahradě na nádvoří. Purpurově pruhované cínie vadnou pod náporem hněvu sálajícího z Červené, když tajně sleduje svého otce s nevlastní sestrou Grenadinou, kterou si králova žena přivedla z prvního manželství. Od začátku byla Červené trnem v oku.

Jako by nestačilo, že má rubínové vlasy a pod levandulovými řasami jí tančí pár živých stříbrných očí. K tomu je příšerně zapomnětlivá a připomíná prázdný list papíru, který je třeba pokaždé znovu popsat. Její křehkost a závislost poskytuje zarmoucenému králi vítanou útěchu. To mu silná a nezávislá Červená dát nemůže.

Král se skloní, aby Grenadině asi posté ukázal, jak se hraje kroket, poté, co ji potisící upozornil na to, že je její nový otec. Ukáže na podkovovitá kovová oka na zemi, poskládaná do tvaru diamantu. Hřiště je vytyčeno růžovými a šedými kolíky a v saténem vykládané krabici čekají dvě sady míčků.

„Podívej, tady máme branky,“ vysvětluje něžně král, „moje červená hraje proti tvé stříbrné. Ten, kdo prožene míček brankami a trefí kolík, vyhrává.“

Grenadina pokývá, až se jí po ramenou roztančí záplava rubínových loken. „Co je to kolík?“

„Tamten kus dřeva na konci hřiště.“

„A branka... to je tamto?“ zvedne Grenadina podsvětníka s krkem plameňáka, který byl kouzlem proměněn na kroketovou pálku. Červánkové peří se pod tíhou té urážky načepýří.

„To je pálka, drahá. Branky jsou ta kola, kterými musíme prohnat míčky.“

Grenadina ukáže dolíčky ve tvářích v překvapeném úsměvu. „Ach tatínku, já si prostě nemůžu nic zapamatovat.“

Král se usměje, unešený jejím šarmem prostým jakékoli myšlenky. „Myslím, že s tím ti dokážeme pomoci, co vy na to, pane Vaňku?“ mávne na někoho opodál.

Ještěrka Vaněk, plazí podsvětník ovládající umění psaní bez inkoustu, přijde ke králi a zhluboka se ukloní. Jeho červený kabátek a kalhoty splynou s listím nedalekého keře tak dokonale, až se zdá, že se nad keřem vznáší jen useknutá hlava a pár drápatých rukou.

Grenadina ho pozdraví pukrletem: „Ráda vás poznávám, pane.“

Ještěrka se usměje, omámená její roztomilostí stejně jako všichni ostatní.

„To je pan Vaněk, dvorní těsnopisec,“ vysvětluje král, „umí polykat šepot a potom ho zachytit na jakýkoli podklad, do kterého se vpije napořád jako tiché mumlání. Je sice slyšet, ale není vidět. Zašeptej něco, na co bys nechtěla zapomenout.“

Grenadina zamumlá pravidla kroketu, která jí král před chvílí vyložil.

Vaňkova chameleoní čelist se vyhákne z kloubů a jeho hbitý plazí jazyk polapí zašeptaná slova jako mouchu. Několikrát zakoulí vypoulenýma očima na všechny strany a těžce polkne velké sousto. Potom vytáhne z kapsy mašličku a drápem do ní něco vepíše. Nakonec ji podá králi.

„Poslouchej,“ pošeptá král Grenadině do ucha.

Ta pozorně naslouchá a potom se zvonivě rozhihňá, až jí zrůžoví tváře. „Mašlička mi napovídá pravidla,“ raduje se.

Král jí červenou stužku uváže na malíček. „Teď už je nikdy nezapomeneš. Poprosil jsem pana Vaňka, aby se stal tvým královským rádcem. Bude ti psát kouzelné mašličky, jak dlouho jen budeš chtít.“

Grenadina nakrčí nosík. „Pan Vaněk? Obávám se, že jsem ještě neměla tu čest.“

Král se pousměje. „Ale jistěže se už znáte. Tady je.“

Ještěrka Vaněk se znovu dvorně ukloní.

Unavená tím divadlem se Červená zaměří na mašli na sestřině malíčku, rozsvítí ji rudým kouzlem a potom odváže. Stužka se tiše snese na dlaň budoucí královny, která konečně vyjde ze skrýše.

„Možná bych měla Vaňka pověřit, aby udělal jednu mašličku pro tebe. Poslední dobou nějak zapomínáš, že máš ještě jednu dceru, se kterou netrávíš čas.“

Král sklopí oči ke špičkám svých červených pantoflí. „Mašle by ti nepomohly, já totiž nezapomněl.“

Červené ztuhnou rysy. „Není ani tvoje, zato já ano! Jsem z tvé krve!“

„Jistě, poupátko. Každý den jsi o trochu víc podobná své matce. Každý den mi připomínáš bolest z její ztráty, která mě stále trápí. To ty jsi statečnější.“

„A proto se stanu královnou,“ řekne Červená pevně ve snaze zatvrdit své srdce.

„Ano, protože ty přijímáš všechno, co ti ji připomíná. Piješ čaj s popelem, abys nezapomněla, jak tě tišila, když jsi byla malá. Kuchaře prosíš o její oblíbené tumtumové dortíky, abys vzpomínala, jak jste si je dávaly spolu. A zpíváš její písničky.“

Červená mlčí.

„Rozuměj, dceruško nejdražší, vyhýbám se ti jen proto, abych ti neublížil. Království tě potřebuje a já tě vždycky budu zpovzdálí sledovat. Jsem šťastný muž, když jsem vychoval tak silnou mladou ženu.“

Červená se nad těmi planými lichotkami zamračí. „To Grenadina má štěstí, protože si nic nepamatuje. Zapomene všechno, co by ji jakkoli omezovalo, vypustí z hlavy každý neúspěch, který by jí mohl ubrat sebevědomí, potlačí všechen smutek, který by jí bránil milovat. Nemusí plnit žádná očekávání a je chráněná proti hranicím vlastním i těm zvenčí. Na svět se dívá s nevinnou radostí hadrouščího mláděte, které ještě nepoznalo řetězy.“

Král kopne špičkou pantofle míček do branky. „To z ní nedělá silnějšího podsvětníka. Silnější jsi ty, protože si pamatuješ všechno a nenecháš se tím zastavit. To proto z tebe jednou bude vladařka tak skvělá, jakou byla tvoje matka. Soucitná a chápavá.“

Červená sevře v pěsti mašličku. „City zrozené ze slabosti. Nechci s nimi nic mít.“

„Ach tak?“ zeptá se otec přísným tónem, který zaskočí i samotnou Červenou. „Ty bys chtěla hanět památku tvé matky? Jen pro semínko žárlivosti?“

Červená zaskřípe zuby. Cítí na sobě pohled své matky, i když ta je teď někde hodně daleko, zakletá v zahradě mrtvých do podoby křišťálové růže.

Královy oči se zúží pod stínem koruny. „Máš svou temnou stránku jako všichni z červené linie. Tvoje matka se jako první naučila snoubit moudrost se šílenstvím. Nezapomeň na její odkaz a chovej se tak, aby na tebe mohla být hrdá.“ Král otevře dlaň.

S očima plnýma slz pustí Červená mašličku a nechá ji dopadnout svému otci do ruky v nevyřčeném slibu, že nikdy nezapomene pokračovat v matčině odkazu.

Zase mě píchne v hlavě, když mě scéna uvrhne znovu na pohovku. To už se mi ale před očima prostírá další obrázek. Červená klečí u růžového keře a vdechuje jeho sladkou vůni. Kvete tak červeně, že okvětní lístky připomínají kaluže čerstvé krve na pozadí nepřirozeně tmavozelených listů. Keř zasadila na památku svého zemřelého otce. Touží po jeho duši a celým srdcem si přeje, aby byla tady místo v zahradě První sestry. Těší ji jedině to, že teď jsou s matkou zase spolu.

„Měla bych být s vámi na hřbitově,“ mumlá květům. „Teď, když můj život skončil.“ Natočí k sobě nápis na lahvičce: Nápoj zapomnění.

Svěsí ramena. Z dálky se ozývá šťastné hihňání Grenadiny doprovázené hlubokým, kuckavým smíchem manžela Červené, kterého potkala týden po otcově smrti a poznala v něm srdce tak laskavé, jako bylo to starého krále. Jedině on mírnil její hněv a krotil její hořkost. Jeho síla vězela v jeho soucitu. A kromě toho Červenou zbožňoval. Potom se ale Červená zaměřila jen na svůj cíl přinést sny do Říše divů a manželství zanedbávala. Dokonce králi ani nedarovala děti, po kterých tak toužil. Když byla pryč, zůstával její muž samotný s Grenadinou. Sledovala, jak se s ní král postupně snaží spřátelit, i když ho Grenadina odháněla. Když se jí vrátil jako zbité štěně, jeho smutek živil královninu žárlivost. Udělala jediné, co v tu chvíli mohla - ukradla sestře mašle, aby muži ukázala, jaký je Grenadina zapomnětlivý hlupáček.

Celé měsíce kouzlem rozvazovala stužky a nechávala je vzduchem odletět pryč. Za chvíli jich bylo tolik, že zakrývaly slunce jako hejno šarlatových motýlů. V království zavládla tma, ale to Červenou netrápilo. Rozhodně nehodlala mašle povolat zpět na zem ani poslouchat Grenadininy přízemní a hloupé připomínky.

Červená se nechala unášet na vlně vlastní zlomyslnosti tak dlouho, až to Grenadina vzdala a přestala mašle nosit úplně. A zanedlouho se přestala bránit i královu svádění.

Ti dva se do sebe zamilovávali znovu a znovu každý den a Červená tomu musela přihlížet. V návalu zlosti přivolala všechny mašle zpět, takže se sesypaly na hrad jako rudý déšť. Červená stála v jeho středu a slyšela ze všech stran jen jedno jediné připomenutí: Drž se dál od manžela Červené, protože ona je tvoje sestra. Stůj vždy věrně při ní.

Grenadina si celou dobu připomínala, jak má dělat věci správně, ale Červená jí to znemožnila. Vinu za rozpad manželství si tedy nese sama. Červená se teď musela stát Grenadinou a zapomenout na všechno. Jen tak mohla přežít. Rozhodla se pamatovat si jen křivdy, a tím zatvrdit své srdce.

Naposledy pohladí okvětní lístky a zašeptá: „Maminko, tatínku, snad mi odpustíte. Musím zapomenout, protože jinak bych si nikdy neodpustila.“ Potom pozvedne lahvičku k ústům.

Plátno se zablikáním zhasne, opona se zatáhne a lampa naplní kupé světlem. Schoulená u pohovky se držím za spánky a čekám, až přejde bolestivé tepání v hlavě. Hořkosladkou vůní růží jsem se div nezalkla. Minimálně teď vím, co jsem si nikdy nechtěla přiznat. Jsem potomkem Červené královny. Bude navždy mou součástí. Teď to můžu přijmout, protože jsem poznala, že i ona kdysi měla srdce, které trpělo stejnou ztrátou jako teď já. Chyběla jí zbožňovaná máma, bála se o otcův obdiv a litovala obrovské chyby, která ji stála životní lásku.

Červená uvěznila svou zranitelnost, aby jí nepřekážela v honu za pomstou a mohla bezohledně a bez lítosti zmizet.

Zaplaví mě vlna soucitu, ale rychle ho zaženu. Na bitevním poli nemá soucit co dělat, i když je to válka kouzelná.

Pokud udržím její vzpomínky na tak dlouhou dobu, abych jí je vrátila do těla, budou hrát proti ní. Přemůže ji lítost s výčitkami. Jakmile bude zranitelná, vniknu do Říše divů, získám ji zpět a podsvětníci se už nikdy nebudou muset obávat jejího hněvu.

V temném víru emocí se postavím a uhladím si záhyby na nemocniční košili. Jsem jen pár kroků ode dveří, když se v nich objeví táta. V očích mu plane živé světlo.

„Allie, pamatuju si... všechno.“

3. Půllitrové nepříjemnosti

Táta mi prozradí své pravé jméno: David Skeffington.

„Zajímavý,“ zamručím, když se vydáme dál uličkou. „A já už si myslela, že jsme příbuzní Martina Gardnera.“

Táta se zamračí „To je kdo?“

„Chlapík, co stojí za vydáním Komentované Alenky. Nějakej matematickej génius,“ pokrčím rameny. „Na tomhle přesně vidíš, jak moc se máma zajímala o Říši divů. Když nemohla vypátrat tvoje vlastní jméno, dala ti takové, které odkazuje na tvou minulost u podsvětníků.“

„Aniž by věděla, že jsem toho vůbec neměl zapotřebí.“

„Jak to? Co jsou zač ti Skeffingtonovi?“ ptám se.

Když si táta všimne průvodčího připoutaného ke stěně kupé, odpověď si odpustí. Pomůžu mu osvobodit kroutícího se brouka.

„Pan kobercový hmyzák nechtěl spolupracovat,“ vysvětluju, zatímco vyplétám jeho chlupaté tělo z drátů a mosazných dílů.

„Mohlas ho přesvědčit i jinak,“ zadívá se na mě přísně, když pomáhá pomačkanému průvodčímu zase najít pevnou zem pod nohama, „nenásilně.“

Protože si táty vážím, kousnu se do jazyka. Jinak bych mu musela říct, že o vyjednávání s podsvětníky neví nic.

Když se průvodčímu omluvím, vysloužím si opatrnou, ale uctivou úklonu a dva sáčky arašídů navíc. Táta mě vezme za ruku a společně vystoupíme na nástupiště. Dveře vlaku se za námi s hlasitým skřípotem zavřou.

Zívnu a vtáhnu do plic pach prachu a zvětralých cihel v chladu spoře osvětleného tunelu. Šepot tisíců hmyzích obyvatel splývá v jeden šum, který mi skýtá vítané rozptýlení od dotěrných vzpomínek Červené královny. Usadily se mi v mysli jako rozmazané karmínové skvrny -královnina červená líčka, když se snažila dohnat skřety táhnoucí tělo matky, rubínový lesk vlasů její nevlastní sestry během lekce kroketu a krvavý odstín mašlí ohlašujících královninu největší chybu.

Nesmím s ní mít soucit. Musím být silná.

Popadnu se za břicho. Najednou je mi na zvracení a točí se mi hlava. Netušila jsem, že kouzlo vzpomínek bude takhle silné. Musím najít způsob, jak ho udržet pod kontrolou.

Táta si všimne, že se držím za břicho, a nabídne mi arašídy. „Musíš něco sníst.“

Pár oříšků si nasypu do pusy a jejich slaná křupavost okamžitě utiší můj hlad. Červené trápení ale zůstává.

„Prozradíš mi, kde je máma?“ vyhrkne najednou táta. Div se neudusím.

„Řekni mi, že není v Kdekolijinde.“

Když polknu, vypravím ze sebe: „Je v Říši divů.“

Úlevně si oddychne. „To je dobře. V Kdekolijinde pobíhají bytosti, které by žádný člověk... “ Na chvilku se odmlčí, jako by se rozpomněl, že máma má k obyčejnému člověku dost daleko. „Je jedna z nich. Jako ten okřídlený kluk, který mě pronesl bránou. Je podsvětnice.“

„Částečně,“ zašeptám. A já taky, řekla bych nejradši, ale držím jazyk za zuby.

„Je silnější, než jsem si kdy uměl představit,“ mumlá, „ona Zacha ochrání. Mají jeden druhého.“

Napůl má pravdu. Máma je silná a já věřím, že to v Říši divů přežije. Jen bych si přála, aby Zach opravdu byl s ní, ale to teď tátovi nemůžu říct. Nejdřív musí zpracovat všechno, co se dnes dozvěděl. „Budou v pořádku. Všichni. Oba.“

Táta má i tak problémy vyrovnat se s okřídlenou bytostí, která mámě pomáhala pronést ho do světa lidí, a tak mu teď raději zamlčím, že musíme zachránit i Morfea. Dřív nebo později mu ale stejně budu muset vysvětlit, jakou roli Morfeus hrál v mém dětství. Pro sebe si nechám jen to, kým mi bude v budoucnosti, protože jsem přísahala na vlastní život, že to nikomu neprozradím. Nesmím to dokonce říct ani Morfeovi, i když vím, že i on sám svou budoucnost viděl.

„Potíž je v tom,“ ozvu se, „že králičí díra je zasypaná, takže do Říše divů vede už jen jedna cesta.“

„Tak proto jsi chtěla, abych si vzpomněl, a přivedla mě sem,“ chytí se táta prvních indicií. „Chceš najít jinou cestu do Říše divů.“

Bojím se mu povědět, v jakém je Říše divů stavu a že za to můžu já. Že jsem to zavinila svou neschopností použít zanedbané podsvětnické síly. Abych celou tragédii zvrátila, musím se podívat do tváře svému největšímu strachu.

Než se zmíním o Červené, musím tátovi vyložit ještě spoustu věcí.

„Co to vlastně bylo s tím průvodčím?“ Tátovu změnu tématu jen vítám. „Proč ses do něho tak pustila?“

Dám si do pusy další oříšek. „Řekl mi, že jsem bezmocná princeznička a mám jen půlku podsvětnické krve,“ vysvětlím mezi křoupáním. „Vyřešila jsem to kreativně, ne?“ Moje slova přehluší hučení motorů a šum lidských hlasů, který sem proniká zvenku.

Táta si opráší tričko s logem svého obchodu od drobků. „Tvoje matka a jí podobné by to asi řešily stejně.“

Auvajs. Hodím si do pusy další hrst arašídů. Moc bych si přála, aby se všechno vrátilo do starých kolejí, i když celý náš vztah byl prozatím založen na lžích. Bez nich je naše pouto najednou křehké.

Nejraději bych ho vzala do náručí, ale propast mezi námi je příliš veliká.

„Pokud máme najít mámu a Zacha,“ pokračuje táta, „musíš teď kápnout božskou. Chci celou pravdu. Žádný přikrášlování ani zamlčování.“

Sklopím oči k holým prstům u nohou, a když bosým chodidlem došlápnu na oblázky a štěrk, bolestí protáhnu obličej. Nejen nohy mám teď obnažené a zranitelné. „Vůbec nevím, kde mám začít, tati.“

Zamračí se. „Nečekám, že mi všechno řekneš hned. Nejdřív musíme najít hostinec U Valdemara.“

„U Valdemara?“ podivím se. Kousnu se do jazyka. Jediný Valdemar, kterého znám, je podivná vejčitá bytost, které Lewis Carroll říkal Valihrach.

„Je to jediné vodítko, které mám. Kdysi jsem tu bydlel.“

„Tady - jako tady v Londýně?“

„Tady jako v lidském světě. Hostinec U Valdemara leží někde napůl cesty mezi naší a podsvětní říší. To proto, že je schovaný pod zemí.“

Jistota, s jakou mluví o hostinci, mě trochu vyvede z míry. Třeba jsem se pletla, když jsem vycházela z toho, že táta o Říši divů neví zhola nic. Třeba si ale jen neumím přiznat, jak moc z Říše divů mi koluje v krvi - ze strany obou rodičů.

Ta myšlenka zase přivolá vzpomínky Červené královny. Zavrávorám.

Táta mě podepře. „Jsi v pořádku?“

„Jen mě bolí hlava,“ odpovím, když zase najdu rovnováhu. Musím se soustředit na potlačení myšlenek na svou prapraprababičku, než najdu efektivní způsob, jak se s jejími vzpomínkami vyrovnat.

„Chtěl jsi mi vyprávět o tom hostinci.“

„Jo. Leží někde v Oxfordu.“

„Vážně? Tam přece vyrůstala Alenka Liddellová. To tam potkala Lewise Carrolla.“

Táta si promne strniště na bradě. „Skeffingtonovi a Dodgsonovi byli vzdáleně spříznění. Přece víš, že Lewis Carroll se ve skutečnosti jmenoval Dodgson. Doufám, že se dozvíme víc, až to místo najdeme.“

Už nenaléhám, protože vím, že se na tátu hrne příliš mnoho informací.

V dálce na zdech tunelu sedí babočky, které nás nesly přes oceán, a uvolněně mávají křídly odrážejícími světla svatojánských mušek v lustrech. Jejich červeno-oranžová kresba mi připomíná stíny tygrů plížící se porostem z přírodovědných filmů.

Motýli šeptají: Víme, kudy k Valdemarovi. Chceš doprovodit, květinová královničko?

Při pouhé představě letu větrem a deštěm mi naskočí husí kůže. Není to strach, ale napjaté očekávání, jako bych čekala ve frontě na horskou dráhu. Svědí mě křídla. To pravé se ještě úplně nezahojilo. Možná bych ho mohla zkusit za letu vytáhnout a trochu procvičit bez rizika pádu.

Ano prosím, odpovím v myšlenkách motýlům. „Mluví s tebou?“ ptá se táta, když zachytí můj upřený pohled.

Polknu. Je těžké zvyknout si říkat pravdu člověku, kterému jsem byla zvyklá celý život lhát. „Hm-m.“

Zadívá se na mě a kůže mu v bledém světle téměř zezelená. Zajímalo by mě, jestli mu už došlo, že jsme mámu nechali zavřít do blázince kvůli něčemu, co se opravdu dělo a mělo do halucinací dost daleko.

„Babočky vědí, kde leží ten hostinec,“ odpovím.

Táta si rozladěně povzdychne: „Až se tam dostaneme, můžeme zase povyrůst do normální velikosti?“

„Jasně, mám k tomu všechno potřebné,“ poklepu si na kapsu, ve které se skrývají zbylé houby. K mému překvapení vedle nich ucítím i propisku průvodčího. Úplně jsem zapomněla, že ji mám.

Táta vytáhne peněženku a probírá se záplavou účtů, bankovek a fotek v ní. Zastaví se u rodinného portrétu, který jsme si nechali udělat před pár měsíci, a roztřeseným prstem pohladí mámin obrys. „Neuvěřitelné, co všechno pro mě udělala,“ zamumlá spíš pro sebe než pro mě. Nikdy jsem nepochybovala o síle jeho lásky k mámě, ale že to platí i naopak, jsem se přesvědčila až teprve nedávno.

Zajímalo by mě, jak moc si toho táta pamatuje a zda ví, že než se potkali, byla máma na nejlepší cestě ke královskému trůnu.

Se zatnutou čelistí vrátí obrázek zpět do peněženky. „Nemáme ani libru. Budeme muset platit kartou. Až tam dorazíme, bude zrovna čas k večeři. U té probereme všechno podstatné.“ Vypadá unaveně, ale odhodlaněji a víc v obraze než kdykoli dřív. „Naplánujeme, co dál, ale je třeba to dělat opatrně a nepoutat příliš pozornosti. Vzhledem k tomu, čím se živí moje rodina, bychom z ní mohli mít brzo dost nebezpečné nepřátele.“

Hrdlo se mi stáhne nepříjemným očekáváním. „Co dělají?“

Táta schová peněženku do kapsy. „Strážce brány. Hlídají Kdekolijinde.“

Podlomí se mi kolena. „Cože?“

„To ti zatím musí stačit. I já si to ještě musím srovnat v hlavě.“

Jeho úsečnost mě píchne u srdce, ale copak se zrovna já můžu cítit ukřivděná, když jsem mu o sobě sedmnáct let jen lhala?

„Tak jo,“ hlesnu a spolknu omluvu. Potom se zadívám na svou roztrhanou nemocniční košili. „V hadrech z blázince ale asi moc nenápadná nebudu. A ty by ses měl taky převlíct.“

„Co navrhuješ?“ zeptá se táta, ale hned zase zvedne ruku v odmítavém gestu. „Krást něčí prádlo ze šňůry ale fakt nebudeme, jo?“

Jako kdyby mi četl myšlenky. „Proč ne? Účel přece světí prostředky!“ Rychle zase zavřu pusu. Jako by ze mě mluvil Morfeus. Jeho nelogická logika začíná dávat smysl, což mě zároveň osvobozuje i děsí.

Táta přimhouří oči. „Tohle jsi neřekla, že ne?“

Rychle potlačím potřebu bránit své stanovisko. Účel světící prostředky je sice u podsvětníků zlaté pravidlo, ale to zatím tátovi nedochází. „Jen bychom si ty šaty půjčili, koupili si nové a potom je zas vrátili.“

„To je moc složité. Musíme pracovat rychle a efektivně. Něco si vyrobíme.“

Vyrobíme. Kéž by tu tak byla naše talentovaná návrhářka Jen. Chybí mi teď víc než kdy dřív. Celý minulý měsíc za mnou do sanatoria nemohl nikdo kromě táty, ale Jen mi psala dopisy a táta mi je vždycky spolehlivě nosil. I když se po městě šířily pomluvy, že jsem se stala obětí nějaké sekty a rituálně zabila mámu i Zacha, Jen mě ze zmizení bratra nikdy nevinila. Prostě odmítala věřit, že bych někomu z nich byla schopná ublížit.

Kéž bych si tak její důvěru zasloužila!

Moc bych si přála, aby tu byla s námi. Ta by určitě věděla, jak si opatřit šaty, protože Jen umí udělat oblečení úplně ze všeho. Jednou, když jsme ve škole měli za úkol zpracovat něco z řecké mytologie, proměnila barbínu v Medúzu. Postříkala panenku stříbrným sprejem a z alobalu a křídy vyrobila plášť.

Panenky...

„Hej!“ zavolám na nejbližší světlušku v lustru. „Nemůžete mi trochu posvítit?“

Poslechnou a za chvíli se naše okolí rozzáří. Jsme v chodbě u výtahu, kudy kdysi procházeli cestující z metra. Zamyšlení rodiče a zapomnětlivé děti tu zapomínali hračky, které se velikostí podobaly našim zmenšeným proporcím: dřevěné kostky veliké jako zahradní kůlny, větrník připomínající větrný mlýn a pár skákacích kuliček větších než chumáče suché trávy, které se nám v Texasu občas povalují po ulicích.

Nad nimi visí cedule ZTRÁTY A NÁLEZY, přepsaná na VLAK VZPOMÍNEK.

Vedle hromádky plesnivých leporel je opřený kufřík se starorůžovým vinylovým víkem a obrázkem s copatou holčičkou v zašlých modrých šatech u letadla. Pod zipem stojí dětskou rukou psaný nápis černou fixou: Emilčin opchod se šatama. U kufříku se povaluje polooblečená stará barbína.

„Šaty pro panenky,“ vydechnu.

Táta zamžourá. „Potřebujeme něco, do čeho se vejdeme, až zase vyrosteme, Allie.“

„Zvětší se s náma. To je součástí kouzla.“

Táta se zadívá na své zablácené, potrhané pracovní oblečení. „No jo... “

„Tak pojď,“ popadnu ho za ruku a táhnu ke kufru. Když bosou nohou zavadím o ostrý terén, potlačím vyjeknutí. Táta se na chvilku zastaví, sundá si boty a pomůže mi do nich vklouznout.

Samozřejmě jsou mi velké, ale to gesto mi připomene doby, kdy jsem mu jako malá stávala na nohou, abychom spolu mohli tančit. Usměju se, táta mi úsměv oplatí a najednou jsem zase jeho holčička. Potom se ale jeho tváří mihne stín. Asi si zrovna znovu uvědomil, kým jsem opravdu i kým je jeho žena a jak dlouho jsme to před ním skrývaly.

Žaludek mám jako na vodě. Proč jsme mu zamlčovaly tak podstatnou část sebe? A jeho? „Tati, hrozně moc mě to mr-“

„Ne, Allie, já to ještě nechci slyšet,“ zašeptá táta. Levým víčkem mu cukne tik. Raději se odvrátí a chodidlem v ponožce pomalu našlapuje po podlaze plné střepů.

Se smutným popotahováním se vydám za ním. Sama sebe se snažím přesvědčit, že mě v očích dráždí jen rozvířený prach.

Když se dostaneme až ke kufříku, tyčí se nad námi jako dvoupatrová budova. Jen oko zipu je veliké jako moje noha. „Jak se dostanem dovnitř?“ ptám se.

„Lepší otázka - jak se dostanem do těch šatů, když nejsme větší než její hlava,“ ukáže táta na ušmudlanou panenku s pohledem namalovaným trochu do strany. S kočičími očními linkami má lehce posměšný výraz. Zoufale vrazím ruce do kapes, kde nahmatám propisku kobercového brouka. Když sáhnu hlouběji, dotknu se houbiček. „Opřeme tu panenku o kufr,“ řeknu, když se mi v hlavě konečně rozsvítí.

Táta se na mě sice zmateně podívá, ale neprotestuje. Bez váhání panenku popadne za ramena a já ji vezmu za kotníky. Žlutavý pavouk velikosti kokršpaněla prchne ze svého útočiště za nespokojeného mumlání o zničené pavučině a zmizí za hromádkou knih. Jakmile barbína sedí, usadím se vedle ní.

Podám tátovi houbu a vyzuju si boty, aby do nich mohl zase vklouznout. Potom vylovím ze zástěry houbu a uždíbnu si z tečkované strany. Zatnu zuby, když cítím, jak se mi roztahují šlachy, zvětšují kosti a rostou chrupavky i s kůží. Okolí se scvrkává, zatímco já jsem větší a větší, až se panence můžu podívat zpříma do očí.

Táta mě následuje a okusuje houbu tak dlouho, dokud mu nepadnou panenkovské šaty z padesátých let skryté v kufru. Odrhnu na stranu stříbrné kalhoty do zvonu i černobíle pruhované plavky, abych objevila trikot a nadýchanou sukýnku na balet v barvě tak zelené, jako jsou Zachovy oči, když se zlobí. Přesně ten odstín, který mu hrál duhovkami, když nás s Morfeem přistihl při polibku.

Do břicha se mi zakousne lítost. Zach si celou dobu myslí, že jsem ho podvedla. V naší poslední společné chvíli na plese sevřel v ruce kus kovu slitý z mého klíče k Říši divů, jeho medailonu se zámkem a zásnubního prstenu a políbil mě. Slíbil, že to mezi námi ještě nekončí. I když jsem zklamala jeho důvěru, šel za mě bojovat.

Z myšlenek mě vytrhne až lechtání na kotníku, kde se mi mezi vytetovanými křídly houpá pavučina. Tetovat jsem se nechala, abych zakryla své podsvětnické znaménko. Teprve teď si uvědomuju, jak moc ta křídla připomínají můru. Přesně jak to tvrdil Morfeus. Jako bych ho před sebou viděla se vítězoslavně šklebit.

Znovu mě zabolí u srdce, ostatně jako vždycky, když se pohybuju na tenké hranici obou svých světů.

Co mi to ta Červená udělala?

Červená...

Její zapuzené vzpomínky udeří s novou silou. Tiše zasténám bolestí.

„Říkalas něco, Allie?“ vzhlédne táta od kupky Kenových šatů, kterými se probírá.

Promnu si spánky a zvednu z hromady oblečení tričkové šaty bez rukávů se zapínáním na patentky a vzorem s třešněmi se stopkami. Bude se mi to skvěle hodit k trikotu. „Jen to, že jsem asi něco našla,“ zvednu šaty do vzduchu, abych je podrobila tátově inspekci.

„Pěkný,“ broukne táta, zatímco mizí za kufrem se svou hromádkou.

Sundám si nemocniční košilku. Dávám ale dobrý pozor, aby mi ze zástěry nevypadly houby. Když teď nemám kapsu, budu je muset nosit v něčem jiném.

Než se svléknu, hledám ještě krajkové prádlo. Od doby, co mě zavřeli do blázince, jsem nosila už jen nudné bavlněné kousky, a tak bych na sobě zase ráda viděla něco hezkého. Protože nic nenajdu, vklouznu do zeleného trikotu. Nejlepší na něm je, že má volná záda, takže můžu kdykoli vytáhnout křídla. Saténová látka voní voskovkami a želé bonbóny. Připomíná mi to dobu, kdy s námi ještě bydlela máma.

Potom si obleču šaty a zapnu patentky v jejich horní části. Sukni nechávám rozepnutou, aby se pod ní vyjímala nadýchaná spodnička sahající těsně nad kolena.

Fuchsiovou mašli použiju jako pásek a všechno doladím růžovými punčochami až ke stehnům. Sedí celkem dobře, jen špičky jsou trochu moc protáhlé, a tak zbytek látky založím pod chodidla a vklouznu do červených kozaček ke kolenům.

Zase ta Červená... Její vzpomínky mi buší do lebky tak dlouho, dokud neupadnu na hromádku oblečení. Zatnu ruce v pěst a čekám, až to přejde. Když otevřu oči, stojím po pás v panenkovských doplňcích, jako bych sebou divoce házela.

„Jsi v pořádku?“ ptá se táta z druhé strany kufru.

Tiše zavrčím a vyhrabu se ze záplavy cetek. „Jen se nemůžu dostat do punčoch,“ zalžu. Možná byla přece jen chyba vloupat se do vzpomínek Červené. Jen abych brzo opravdu nebyla zralá na svěrací kazajku...

Když vstanu, omylem nakopnu panenkovský deníček s klíčem velkým jako čtvrtina špendlíku. Průvodčí říkal, že zapuzené vzpomínky udrží jen očarovaný papír. Před rokem mi První sestra na hřbitově prozradila, že se v Říši divů vězní duše ve starých hračkách.

První sestra tvrdila, že když se milované hračky ztratí svému majiteli, touží po tom, čím byly obklopeny dřív -po lásce, teplu, naplnění a společnosti. Opuštěné si stýskají a prahnou po starém životě. A jakmile jim někdo lásku a společnost poskytne, drží se ho zuby nehty.

Prolistuju si deníček. Na některých stránkách se vyjímají srdíčka a kytičky, protože celá slova by tam dětská ruka nedokázala napsat. Poslední dvě třetiny papíru jsou ale prázdné.

Možná že deníčku chybí obsah. Stýská se mu po někom, kdo by do něho psal.

Morfeus sám mi přece připomínal, že hračky skrývají zbytky nevinné dětské lásky, nejsilnějšího kouzla všech světů. Pokud je to pravda, možná by mohly tyto stránky udržet i vzpomínky Červené a já bych měla zase čistou hlavu.

Kousnu se do rtu. Jen se na to podívej, kobercohmyze, našla jsem kouzelný deníček.

„Tak už?“ zeptá se táta netrpělivě, zatímco pochoduje na druhé straně kufru jako nervózní šelma v kleci.

„Ještě chvilku!“ pustím se znovu do hromady oblečení, abych našla svou zástěru a vytáhla z ní propisku průvodčího.

„Podsvětnická logika sídlí na nejasné hranici smyslu a nesmyslu,“ připomínám si Morfeovo učení tak tiše, aby to táta neslyšel.

Rychle naškrábu vzpomínky Červené královny na volné stránky. Pocity se mi ze srdce přelévají rovnou na papír, jako bych měla potřebu se vypsat z nějaké tragické události.

Když mám hotovo, zavřu deníček. Ten se mi zavrtí v dlaních a otevře natolik, aby zašustil papírem. Rychle ho zase sklapnu, pevně sevřu v deskách a zamknu. Pohyb okamžitě ustane.

Hlavu mám hned o poznání lehčí, myšlenky jasnější a už ani soucit s Červenou mě tolik netrápí. Zdá se, že se to povedlo. Pořád si sice pamatuju všechno, co se stalo, ale jen s odstupem, jako by to prožil někdo cizí. Vzpomínky se náhle vzdalují a s nimi utichá i soucitné hromobití v mé mysli.

„Allie, musíme jít.“

„Jenom musím najít něco, kam schovám ty houby,“ odpovím. V kupce doplňků nakonec objevím růžovou pompadurku na zavazování. Schovám do ní deníček a klíč k němu si zavěsím na kusu stužky kolem krku. Od maturitního plesu, kdy jsem přišla o vlastní klíček, mi pořád něco chybí. Ten, co se mi ve výstřihu houpe teď, sice neotevírá jiné světy, ale i tak je docela pěkný, má rubínově červený konec a dodává mi klid.

Potom dám stranou dvě houby, jednu pro tátu a jednu pro mě, a zbytek ukryju v pompadurce. Tu potom zavážu na uzel a pověsím si ji na rameno.

Plastovým kartáčem si rozčešu vlasy a spletu je do dvou copů. Očima zavadím o háčkovaný klobouk a šálu spletenou z purpurových a šarlatových bavlnek. Ještě jednou se na ně pořádně zadívám, abych si ověřila, že kouzlo deníčku funguje. Než odsud odejdeme, musím si být jistá. Tisíc mil ve vzduchu si nebudu moct žádnou ztrátu sebeovládání dovolit.

Když se nic neděje, nasadím si klobouk a šálu a vyjdu před kufr, kde už na mě čeká jako Ken oblečený táta v černobílém kostkovaném saku, šedých kalhotách s puky a bílou košilí.

Poklepu si na spodní víčka ve strachu, že se mi po všem tom kouzlení znovu objevil podsvětnický pigment. „Jak vypadám?“

„Nádherně, Motýlku,“ pochválí mě táta. Bříškem prstů opíše dokonalou podsvětnickou oční linku na mé kůži, což může znamenat jediné - začínám se mu zjevovat ve své pravé podobě.

Jsem mu vděčná, že mě oslovil mou starou přezdívkou. Snaží se mě přijmout takovou, jaká opravdu jsem, i když se sám ještě musí vyrovnávat s obrovským šokem.

Narovnám mu límec a opráším sako. „Víš, co je na těchhle šatech to nejlepší?“ ptám se. „To, že je před náma ještě žádný člověk nenosil!“ odpovím si sama v legraci.

Táta vyprskne smíchy. Zatímco se ten zvuk odráží od stěn tunelu, uždibujeme z hladké strany hub, abychom se scvrkli do role motýlích pasažérů. Vyšplháme na okřídlené hřbety, které nás odnesou ven dírou v základech mostu a potom oblohou do Oxfordu.

4. Maso a kosti

Vzbudí mě studený déšť. Navlhlý vzduch mi plní nosní dírky a zahřmění mi třese bubínky. Hned za ním se ozve podivný svist a moje tvář přistane na něčem měkkém a naježeném.

Otřesu se ve snaze si vzpomenout, kde to jsem.

Jeskyně s houbami. Morfeovo ležení. Jsem v jeho náruči a on mě nese do zámku. Bojím se podívat, ale musím vědět, kam odvedl Zacha. Zvednu se a čekám, že ze stratosférické výšky uvidím krajinu Říše divů. Místo toho mlžný opar osvětlí blesk a odkryje tátu letícího na motýlu nade mnou. Obklopují nás bouřkové mraky a po Morfeovi není nikde ani stopa. Vezu se na babočce.

Srdcem se mi plíží smutek. Poslední dobou ve snech prožívám staré události z Říše divů po boku Morfea nebo vzpomínky ze Zachovy garáže. Občas taky ve spaní peču s mámou v kuchyni sušenky. Všechny ty sny ale něco spojuje - bojím se probudit.

Stisknu pevněji ochmýřené motýlí tělo, zatímco skáčeme z jednoho mraku na druhý. Oči si zvyknou na provazy deště i závoj tmy. S každým zablesknutím se listnaté koruny stromů zdají blíž. Naši motýli klesají, což znamená, že za chvíli přistaneme v Oxfordu a budeme si muset s tátou vážně promluvit.

Co si asi pomyslí, až se dozví, že to já mám na svědomí celou tuhle noční můru?

Prudký závan větru nadnese naše babočky tak prudce, že poskočí. Pompadurka s deníčkem mě bouchne do hrudníku.

Na chvíli si jen užívám chuti deště a letu mezi mraky oživenými elektrickým světlem blesků. Mokré copy mi pleskají do obličeje, poháněné větrem nebo mým kouzlem.

Deníček mi znovu zavadí o prsa. Tentokrát to ale není počasím, protože tkaničky pompadurky samy bojují proti větru. Něco probudilo vzpomínky a ty se neklidně vrtí. Možná je rozrušila moje radost z letu a vlastních temných stránek a připomněla jim, že by se měly Červené pomstít. V horším případě se ovšem už dávno staly součástí mě samotné a já se jen marně snažím se od nich zase odpoutat. Červená kdysi obývala moje tělo a navždy mi bude kolovat v žilách. Nebo dokonce v srdci.

Bojuju s neklidnými tkaničkami, ale pompadurka se mi vytrhne, sklouzne mi z ramene a padá dolů do tmy i s naší šancí zase vyrůst do lidské velikosti a co hůř -i s mou zbraní proti Červené.

„Sledujte tu tašku!“ poručím motýlům. Nejsme taxíky, odpoví babočka, musíme držet kurz. „A právě proto musíme dostat zpět tu pompadurku!“ hádám se.

Babočka mě ale ignoruje. V tu chvíli se v mém srdci vzbudí semínko drzé odvahy, to, o které se tak vzorně staral Morfeus. V posledních měsících jsem tuhle podsvětnickou energii trénovala i já sama.

Jediným trhnutím rozepnu patentky a shodím šaty, pod kterými se skrývá trikot s velkým výstřihem na zádech. Šátek na krku chrání stužku s klíčem.

Odhozené šaty plesknou tátu do zátylku a vzbudí tak jeho pozornost. „Co to děláš?“ volá přes rameno.

„Zachraňuju naši jedinou šanci zachránit všechny ostatní,“ odpovím. V tu chvíli mi vyraší křídla. Když roztáhnu to zraněné, zasténám bolestí.

Na tátu už se raději ani nepodívám a seskočím z motýla. Jeho tykadlo mi ještě zavadí o chodidlo, ale to už sestupuju ve větrném proudění dolů.

Klobouk mi spadne, ale šál drží na svém místě a vlaje společně s copy.

„Allie!“ křičí zoufale táta přes burácení hromů.

Letím upršenou oblohou a můj strach se pomalu mění v překvapené nadšení. Křídla mě sice zpomalují, ale jsou příliš slabá, abych se na nich vznesla. Zmítají mnou poryvy větru, ale to mi jen dodává na síle. Pokud jsem se jako královna Říše divů něco naučila, tak to, že síla není k ničemu, pokud ji neprovází odvaha riskovat.

Tohle je život - volný pád do neznáma.

Déšť mi bičuje tvář, ale přinutím se otevřít oči a naklonit křídla tak, abych letěla směrem, kterým jsem viděla padat pompadurku. Když naberu rychlost, zachytím její rozmazané obrysy. Okamžik předtím, než kolem ní proletím, natáhnu ruku, popadnu ji za tkaničky a schovám za výstřih trikotu. Ještě dobře, že jsem ji pevně zavázala a nic nevypadlo.

Mraky pročísne blesk. Obrovské stromy se šílenou rychlostí přibližují a nabízejí klamný pocit měkkého přistání. Mezi listy ale číhají rozeklané obludné větve, které by mě mohly hravě roztrhat na kusy, jako bych byla brouk rozplácnutý o popraskané přední sklo. Zbude ze mě jen krvavá skvrna a pár potrhaných křídel. Okamžik před nárazem si představím, jak se k sobě větve naklánějí a připravují mi měkkou kupoli z mechu, připomínající obrovský jehelníček.

Dopad mi vyrazí dech. Proklouznu nadýchaným polštářem listí jako jehla pilinami a nakonec narazím hlavou na kmen. Lebkou a páteří mi projede ostrá bolest a vše okolo zahalí neproniknutelná tma.

Když přijdu k sobě, svaly a šlachy mi pulzují, jako by je někdo natahoval. Něco mi přede do ucha. Následuje dotyk hebké srsti a třepotání křídel. Všechno to moc dobře znám. Šklíba?

To nemůže být pravda. Šklíbu jsem přece naposledy viděla před měsícem a půl v malířském ateliéru. Myslela jsem, že už je dávno zpět v Říši divů a stejně jako máma nemůže ven. Jinak by za mnou přece přiletěla na návštěvu do blázince, nebo ne?

Víčka mě odmítají poslouchat. Zavrtím nohama a rukama pod příjemnou vahou dek a čekám další nesnesitelnou bolest hlavy. Slyšela jsem, jak se mi o kmen tříští lebka. Místo bolesti ale přichází jen pocit bezpečí, klidu, pohodlí, a dokonce... jistá euforie. Mravenčí mi kotník - někdo mi k němu přiložil své podsvětnické znaménko.

Možná přece Šklíba?

Zasténám.

„Přichází k sobě,“ zaslechnu tátův hlas.

Pořád ale nedokážu otevřít oči. Na jazyku mi ulpívá hořká pachuť, a tak zamlaskám.

„Nevím, jestli jsem toho do ní dostal dost,“ hladí mě táta po vlasech.

„Houbový čaj je pětkrát silnější než houba samotná,“ ozve se něčí hlas, drsný jako po kloktání písku. „Brzo bude muset něco sníst, aby se zbavila vedlejších účinků. Možná bych jí měl něco donést, aby nemusela ven. Ne všichni trosečníci jsou tak chápaví a soucitní jako tahle maličká. To ona je tu držela celé týdny. Většina z nich se ji chtěla vydat hledat a donutit ji opravit bránu. Chybí jim jejich svět a druh.“

Takže Šklíba za mnou nepřišla jen proto, že mě chtěla ochránit před hordou podsvětníků uvězněných v našem světě. Šklíba je tedy opravdu tady!

Konečně se donutím otevřít oči.

Do nosu mě šimrá vůně rozehřátých svíček. Celá místnost se topí v měkkém světle plamenů z krbu a stěny bez oken zdobí královsky modré a temně zelené čalounění.

Je to soukromý pokoj a já ležím na oválné pohovce bez opěradla, obložená polštářky s barevnými střapci. Trochu mi to připomíná cirkusové dekorace, divoké, ale podivně elegantní. Na klenutém stropě se vyjímají zebří kůže. Kromě svícnů je tu všechno polstrované, dokonce i dveře.

Vypadá to tu jako v cele blázince nebo u První sestry doma.

Nade mnou se z mlhy vynoří dvě siluety.

Jedna z nich patří tátovi, zatímco druhou, podobně velikou, neznám, i když mi přijde něčím povědomá.

Hnědý kožený plášť halí osvalené tělo a semišové khaki kalhoty přecházejí v kozačky. Obrovská kapuce postavě splývá po ramena v kaskádách látky. Ještě toulec s šípy a byl by z něho hotový Robin Hood.

Černé, stříbrem prokvetlé vlasy doplňují jeho bradku a husté obočí. Zapíchne do mě čokoládově hnědé oči. „No vida, vítej mezi nás,“ zdraví mě přátelsky.

Něco mě polechtá na špičce nosu, a tak vytáhnu ruku zpod deky, abych si zakryla pusu při pořádném kýchnutí. Když se mi nos scvrkne na velikost hrášku, vyjeknu.

„Aha, drobné vedlejší účinky houbového čaje, co?“ ozve se neznámý.

„Drobné?“ vypísknu přes svůj miniaturní nos. Odkopu se a posadím na pohovce.

Táta se uvelebí vedle mě.

„Bude to dobrý, Allie, jen chvilku počkej.“ Ale ani jeho klidná tvář mi pokoje nedodá. S dalším kýchnutím se můj nos vrátí do původní velikosti, ale zase se mi začne zvětšovat ruka. Za chvíli ji mám jako míč na basket.

Zase vykřiknu.

„Má tvoji bradu,“ řekne cizinec, jako by si mého postižení ani nevšiml, „ale ty oči... a křídla...“

„Ty má po matce,“ pronese táta pyšně, jako by ani on neviděl, co se děje.

Možná že vedlejším efektem houbového čaje jsou prostě halucinace. Snažím se nateklou ruku zvednout, ale ta mi jen leží u boku jako kámen. Sevřu ji v pěst a prudce trhnu. Ruka trefí tátu do břicha a pošle ho rovnou k zemi. Naštěstí přistane na měkkých polštářích.

Tak ne. Žádné halucinace.

Zase mě přepadne divoký záchvat kýchání. Když přestane, oddechnu si úlevou. Ruku mám zase normální a všechny ostatní části těla taky.

Cizinec pomůže tátovi na nohy. Ten si opráší flanelové kalhoty. Oba se na mě dívají s očima dokořán, jako bych byla podivná hříčka přírody.

Poklepu se po temeni, na které samozřejmě nedohlédnu. „Ale ne. Určitě mám hlavu jako balón, je to tak?“

Cizinec vyprskne smíchy: „Ale kdeže, dítě.“ Plácne tátu po ramenou a dodá: „Má skeffingtonský smysl pro humor.“

To už za mnou ale přiletí Šklíba s úsměvem od ucha k uchu. Jsem tak ráda, že ji vidím, že na ni rovnou zavolám. Kolem krku má malinkou pompadurku pro panenku s ošklivou dírou na dně. Houby jsou pryč, ale deníček naštěstí zůstal na svém místě. Jen klíč vyrostl se mnou. Protože deník je malinký, dovtípím se, že mi musel při nárazu vypadnout zpod trikotu. Možná je to tak lepší - až se v něm zase vzbouří vzpomínky, bude se s ním snáze manipulovat.

Šklíba si odšroubuje hlavu a pošle mi ji po podlaze s pompadurkou uvázanou kolem lebky. Když hlavu začne její vlastní tělo honit po místnosti, Šklíba se pobaveně rozesměje.

Táta s cizincem se ušklíbnou.

Jak to, že tátu všechny tyhle podivnosti neděsí? A toho pána? Oba dva se usmívají jako Elvis a jsou si tak podobní, že by mohli být...

Prudce se otočím. Jasné barvy v místnosti mě trochu rozptylují. „Tati? Je tohle...?“

„No jo, promiň, Motýlku,“ posadí se táta zpět na pohovku a vezme mě opatrně kolem pasu, aby mi nezmačkal křídla. „Tohle je Bernard.“

„Můžeš mi říkat strýčku Bernie,“ nabízí cizinec trochu nesmlouvavým tónem.

Šklíbin nos zavadí o špičku mé plastové boty a její hlava se zastaví. Potáhnu za šňůrky od pompadurky a hlava se roztočí jako vlček. Když sevřu v ruce deníček, konečně mi dojdou cizincova slova. Strýček Bernie.

Radostí se celá rozzářím. V jeho očích čtu porozumění a bezpodmínečnou lásku, kterou jsem si ještě neměla šanci zasloužit. Snad jen tím, že jsem se narodila.

„Vy dva jste bratři.“

Bernie se zazubí. „Přesně tak. A pokud jde o mě, jsem moc rád, že tě konečně poznávám.“ Položí tátovi ruku na rameno. „Naše rodina bude bez sebe radostí. Už jsme pohřbili veškerou naději.“

Z krku se mi vydere podivný zvuk.

„Potřebuje vodu,“ řekne táta svému bratrovi.

Bratrovi.

Strýček Bernie kývne a slíbí, že se vrátí. Sleduju jeho záda, o něco rozložitější než tátova, když vyjde ven na polstrovanou chodbu, kterou lemují tucty podobných místností, jako je ta naše.

Šklíba si nasadí hlavu, zatřepotá křídly a vyletí za strýcem, než jí vůbec stačím poděkovat za záchranu a hlídání deníčku.

Když za nimi zapadnou dveře, osamíme s tátou ve svíčkami osvětleném pokoji. Všimnu si vrásky na jeho čele, kterou mu tam vyryly starosti o mámu a Zacha. Teď ale v tátově tváři čtu i radost.

Celý život jsem si myslela, že nemáme žádné vzdálené příbuzné. Loni jsem zjistila, že máma je spřízněná s kouzelnými podsvětníky, a teď mám dokonce i strýce. Lidského strýce s podobou Robina Hooda.

A určitě mám i další rodinu. Bratrance a sestřenice a možná i prarodiče. Což zase znamená, že táta bude mít neteře a synovce i vlastní rodiče.

„Kdy se s nima potkáme?“ zeptám se nedočkavě, i když nevím, jestli táta hned pochopí.

„Máma s tátou už tu nejsou,“ hlesne táta posmutněle. I mně se sevře srdce lítostí. „Ale mám dvě sestry, které mají děti. Stejně jako Bernard a jeho žena. Jakmile najdeme tvou matku a Zacha, navštívíme je. Kromě podsvětníků tu v hostinci bydlí jen rytíři Řádu zrcadla. Mí bratři, strýci, bratranci a synovci. Ženy s malými dětmi bydlí jinde ve městě.“

Trochu nechápavě na něho zírám.

Vezme mě za ruce a pokračuje: „Jsme ze stejné krve jako Charles Dodgson. Když objevil cestu do Říše divů a Alenka prošla zpět do říše lidí přes králičí díru -“

„Počkej,“ přeruším ho. „Charles objevil vchod do podsvětní říše? Myslela jsem, že se to dozvěděl od Alenky a teprve potom napsal svou knihu. Chceš teda tvrdit, že Dodgson věděl, že Říše divů existuje?“

Táta pokrčí rameny. „Víme jen to, že muži z naší rodiny byli pověřeni Charlesem, aby hlídali brány do Kdekolijinde jako rytíři. Žijeme z toho, co vydělá jeho kniha. Už celé jedno století je to naší povinností. Chlapci se v sedmi letech musejí podrobit zkoušce, protože mezi sourozenci bývá jen jeden s tím pravým genem. Já a Bernie jsme výjimkou - máme ho oba.“

„Jaký gen?“

„Paralelní zrak, jaký měl Charles. Vidíme slabá místa v hranici mezi naším světem a podsvětní říší. Má to co do činění s nekonečnými zrcadly.“

Jediná nekonečná zrcadla znám z poutí a karnevalů. Těžce polknu. Zajímalo by mě, jak se z dětské kratochvíle může stát vstup do tak odporného světa, jako je Kdekolijinde. Na druhou stranu by mě to asi nemělo překvapovat, když je Říše divů postavená na dětských snech, představivosti a nočních můrách.

„Takže... tys to uměl?“ zeptám se.

„Umím,“ opravuje mě táta. „Jen jsem na to zapomněl, když mi smazali vzpomínky. Ale vrátilo se to. Pár měsíců potom, co jsem se začal učit Bílým rytířem, polapila mě nějaká pavoučí bytost.“

Roztřese se mi brada. Měla bych být nadšená z jeho role rytíře, ale z jeho hlasu zaznívá smutek. Přisednu si blíž, abych ho objala. Táta mě k sobě přitiskne a dává pozor, aby mi nepoškodil křídla.

Je mu líto, že přišel o život, ke kterému byl předurčen. Stejně jako máma přišla o ten svůj.

Moje narození, moje celá existence byla zaplacena jejich ušlechtilým, královským posláním. A to ani nezmiňuju černou skvrnu na krásně šílené tváři Říše divů, za kterou jsem zodpovědná taky já.

„Mrzí mě to,“ zašeptám s bláhovým přáním vymazat všechno to, co jsem napáchala, jedinou omluvou. Ale to se nestane.

Vzpomenu si na deníček v pompadurce. Výčitky Červenou užíraly tak bolestně, že se raději zbavila své minulosti. Já ale nápoj zapomnění nemám. A i kdybych ho měla, stejně bych ho nepoužila. Pokud mám zase všechno napravit, nemůže z mého příběhu zmizet ani chvilička. A taky že to dokážu, ať to stojí, co to stojí.

5. Vejce Benedikt

„To nemusí,“ hřeje mě tátův dech na temeni. „Je pravda, že bych rád znal svoje příbuzné, ale jinak bych na tom, jak jsem žil, vůbec nic neměnil. Kdybych se stal Bílým rytířem, nikdy bych nepotkal tvou mámu a neměli bychom tebe. A jen abys věděla - svoje dvě holky bych nedal za nic na světě.“ Políbí mě do vlasů.

Přitisknu se k němu a snažím se přinutit hlasivky k práci. „Díky, tati,“ zašeptám, obklopená voskovkovou vůní tátovy košile. I když se táta se svou minulostí smířil, neznamená to, že já přijmu naši přítomnost.

„Tak jo,“ ozve se táta nakonec přísným hlasem, když se odtáhne z objetí, „konečně si tě pořádně prohlídnu.“ Když mi palcem přejede po hlavě, nakrabatí obočí. „Zdá se, že to léčení funguje. Krvácela jsi tak, že bych to tipoval přinejmenším na otřes mozku.“

Dovedu si představit, jak ho vyděsil můj pád a náraz do stromu. „Jak jsi věděl, že mě někdo může vyléčit?“

„Nevěděl jsem to. Chtěl jsem tě nějak dopravit do nemocnice, ale byli jsme malincí jako mravenci a houby v nedohlednu.“ Zatne čelistní svaly. „Nakonec jsem poprosil motýly, aby nás přinesli sem. Doufal jsem, že to pochopí a taky že v hostinci najdu pomoc.“

Muselo být děsivé jednat při té bezmocnosti proti veškeré lidské logice a důvěřovat nesmyslům. Táta má víc kuráže, než jsme mu s mámou byly ochotny přiznat.

Vezmu ho za zápěstí. „Poradil sis báječně.“

„Já ne, to ten mrňavej kočkopták,“ pohladí táta jizvy na mých dlaních. „Už chápu, co měla tvoje máma na mysli, když tě tehdy zranila a křičela, že ti pomůže. Chtěla tě vyléčit a já ji odehnal.“ Jeho zvlhlé oči najdou ty mé. „Je mi to líto, Allie.“

„Tys to nevěděl. Nikdy jsme ti o tom neřekly.“

Zamračí se a přitiskne se ke mně čelem. „Teď mi to ale můžeš vynahradit. Zaprvé, už nikdy se nevrhej z takové výšky.“

Věnuju mu uslzený úsměv. „Ale jdi, vždyť mám přece křídla!“

Táta se trochu odtáhne. „Jo. Krásný křídla. Jenže moc nefungujou,“ přejede pohledem po jemňoučkých blankách, které mi splývají ze zad a vrhají stíny na pohovku. „I když vypadají podstatně schopněji.“

Zatřepotám jimi. Po bolesti není ani památky. Dokonce i to pravé je teď plné síly. Šklíbino kouzlo mi muselo vyléčit daleko víc než jen lebku.

Teď už budu moct zase létat. Akorát včas na cestu do Kdekolijinde.

Táta mi asi z tváře přečetl myšlenky, protože mi zase bere hlavu do dlaní: „I když máš schopnosti, o kterých se ostatním holkám může jen zdát, nejsi nezničitelná. Takže už žádné zbytečné riskování, jasný?“

Abych ho uklidnila, kývnu. Ještě nechápe, že pokud chci napravit všechno, co se stalo, je riskování životní nutností. A co hůř - dokonce po troše napětí začínám sama toužit.

„A co dál?“ změním raději rychle téma.

Dlaň si nechá spadnout na koleno a zamručí: „Hm?“

„Řekl jsi přece zaprvé, takže logicky musí přijít něco dalšího.“

Tátovo čelo se zase zvrásní starostí. „Jo. Přišel čas mi říct celou pravdu, Allie. Do poslední podrobnosti.“

Stáhne se mi žaludek. „To budu vyprávět dost dlouho, přece jen jde o celé roky. Kde mám začít?“

„U dětských krůčků. Pověz mi mámin příběh. A jak se do toho zapletl Zach. Ví, kdo jsi? A ta okřídlená bytost, která mě vynesla ven do světa lidí? Jakou úlohu v tom všem hraje?“

„Páni! Tomuhle ty říkáš dětský krůčky?“

„Jo.“

„Tak to musí být přinejmenším dítě brontosaura,“ dobírám si ho.

Jeho povzbudivý úsměv mi dodá odvahy, abych pokračovala. Povím mu tedy o tom, jak jsem poprvé zaslechla hlasy květin a hmyzu v ordinaci školní sestry v páté třídě, o snu o Alence i o minulém létě, kdy jsme se vydali se Zachem králičí dírou do Říše divů, já se dozvěděla, jaká krev nám s mámou koluje v žilách, a nakonec jsem byla korunována královnou Červeného dvora.

I když táta nápadně zbledl, pokračuju. Musí vědět i o všem, co prožila máma, i to, že se chtěla stát královnou a vzdala se trůnu jen pro lásku k němu. Potom tátovi vysvětlím, že Zachovi byla vymazána paměť, ale jakmile se zase shledal se svými vzpomínkami ve vlaku, bojoval po mém boku až do poslední chvíle na plese. To proto skončil ve světě za zrcadlem.

„Ne, jen tam ne,“ vydechne táta vyděšeně, „byl jsem na něho tak přísný, když tě u sebe schovával po té nehodě ve škole, ale Zach za nic nemohl. Jen chránil tvoje tajemství.“

„To je v pohodě, věděl, že jsi to tak nemyslel.“

Táta zavrtí hlavou. „Bral jsem ho vždycky jako vlastního. Až ho najdeme, všechno napravím. Slibuju.“

„Já vím, tati,“ zašeptám. Jsem ráda, že řekl až a ne jestli. „I já toho musím dát spoustu do pořádku.“ Zachovi jsem totiž ukřivdila daleko bolestněji.

S roztřeseným nádechem se mu svěřím se zbytkem příběhu a vyzradím, kdo je Morfeus, jak pomohl mámě ke koruně a jak ho ona zradila, když dala přednost tátovi. Vyprávím, jak mě Morfeus navštěvoval v dětských snech, aby se sám stal dítětem, i jak mě nalákal do Říše divů, aniž by mi řekl, jaký tam na mě čeká úkol.

Tátova tvář potemní a zatáhne se mraky hněvivé nedůvěry. Podobně se při zmínce o Morfeovi tváří Zach.

Táta se nadechne k odpovědi, ale stihnu ho přerušit ještě dřív, než něco řekne: „Než ho odsoudíš, měl bys vědět, že mi v Říši divů zachránil život. A v lidském světě taky. Dokonce zachránil i Zacha. Takže není ztělesněním čistýho zla, tati. Jenom... “

Hanba a sláva, sluneční zář i neproniknutelná noc, skok štíra i slavičí zpěv. Nikdy mi popis Morfea z úst První sestry nepřišel přiléhavější než právě dnes. Dech moře a kanonáda bouřky. Dokážeš tohle všechno vyslovit?

Ne. Nedokážu.

„Tak jakej teda je, Allie?“ zeptá se netrpělivě táta.

„Je prohnanej. Nebezpečnej. A rozhodně se mu nedá věřit. Ale je oddaný mně i Říši divů, takže se dá říct, že ho považuju za přítele.“ Zadržím dech, abych nevyzradila víc. Usídlil se v podsvětnické části mého srdce, i když jsem se dlouho bránila ho tam vpustit.

„Jak něco takového můžeš říct?“ naléhá táta. „Po všem tom neštěstí, které naší rodině způsobil?“

„Možná proto, že kdyby tě nevynesl ven do světa lidí a nedržel tvou identitu v tajnosti, nikdy bychom rodina nebyli. Nic z toho dělat nemusel.“

Táta se zamračí ještě temněji. „Nevím, jestli s tvými argumenty můžu souhlasit.“

„Pokud jde o Morfea, jdou všechny argumenty stranou. Prostě ho musíš brát takovýho, jakej je.“

„A v tom je právě ten problém. To on tohle všechno způsobil a zavinil, že se teď Zach s mámou potloukají po -“

„Pleteš se,“ hlesnu dřív, než mi stud zabrání dokončit dlouho odkládané přiznání. „To já za to můžu.“

„To ne, Allie. Chápu, že jsi asi přispěla k zasypání králičí díry, ale i tohle byla jen nehoda.“

„Víc než to,“ procedím mezi zuby. „Osvobodila jsem Červenou, ale bála se jí postavit. Nechtěla jsem odejít do Říše divů, a tak přišla ona za mnou mezi lidi. Teď za mou zbabělost trpí Zach, Morfeus i máma.“

Spravedlivý hněv tátu v okamžiku přejde. V tu chvíli někdo zaklepe na dveře, až oba nadskočíme. Dovnitř nakoukne strýček Bernie i s vodou, kterou mi slíbil.

„Jdu nevhod?“ ptá se.

Táta mu gestem pokyne, aby klidně vešel. Vezmu mu z rukou sklenici a nechám si chladivé doušky vody stékat do hrdla. Můj žaludek to ale moc neuklidní. Ještě jsem tátovi neřekla to nejhorší. Pořád neví nic o maturitním plese, na kterém jsem vyvolala podsvětní síly, o nichž jsem netušila ani zbla, a nechala Říši divů pohltit mámu, za kterou se navždy zavřela zasypaná králičí díra.

„Nevypadáš zrovna nejlíp,“ zamručí ustaraně strejda a položí mi ruku na čelo. „Vsadím se, že z tebe ještě úplně nevyprchal houbovej čaj.“

Raději ho nechám při tom, i když s tátou oba víme, že mě trápí ještě spousta jiných, o dost vážnějších věcí. Obrátím svou pozornost k deníčku. Stužky od pompadurky provleču zámkem, a vytvořím tak náhrdelník, který si zavěsím na krk hned vedle klíčku. Ten je teď třikrát větší než samotný deníček. Až přijde čas vypustit kouzlo, budu muset jedno zvětšit nebo druhé zmenšit.

„Měli byste se oba trochu posilnit,“ navrhne Bernie, „v jídelně už nikdo není, takže budete v bezpečí.“

S těmi slovy strejda odejde. Táta do mě zapíchne ostrý pohled a poručí: „Nejdřív se jdi vysprchovat. Dopovíme si to u večeře.“

Jídelna je stejně křiklavě nevkusná jako naše pokoje, jen ji ještě doplňuje tucet polstrovaných stolů s židličkami a všudypřítomná vůně jídla. Kromě nás tu ještě okolo posledního stolu posedává skupinka podsvětníků.

Upřeně zírají do jámy pod jídelnou, kde se cvičí v šermu pět lidských rytířů. Celá scéna trochu připomíná inscenované večeře se středověkými bojůvkami někde v Las Vegas.

První pár rytířů nosí pod kroužkovým brněním rudou tuniku, zatímco jejich soupeři se oblékli do bílé. Obě dvojice se skládají ze zralého muže a chlapce někde mezi osmi a dvanácti lety. Starší Bílý rytíř je strejda Bernie. Chlapci bojují a dospělí rytíři jim dávají potřebné instrukce. Když o sebe cinknou meče a jejich čepel se lehce prohne, zahalí bojující oblak šedivého popela.

„Večeře s představením?“ pošeptám tátovi.

„Používají cvičné meče - jsou ohebné a tupé,“ odpoví táta, aniž by odtrhnul vzpomínkou rozzářené oči od zajímavé podívané. „Když kluci bojují před svými učiteli, cvičí se v koncentraci. Musejí se naučit zachovat chladnou hlavu i pod tíhou cizích pohledů, rušivých hlasů a s vůní jídla v nose. Nic nás nesmí rozptýlit.“

„A proč ten popel?“

„Protože pokrývá velkou část povrchu Kdekolijinde, a tak se musíme naučit se v něm s jistotou pohybovat, aniž bychom uklouzli nebo zpomalili.“ Vlepí mi pusu na čelo a rukou pokyne směrem k prázdnému stolu v rohu. „Objednej něco. Já zatím sejdu dolů pozdravit zbytek.“

S těmi slovy se vydá po kamenném schodišti za příbuznými. Našimi příbuznými. Když přijde blíž, rytíři odloží zbraně. V bílé tunice a semišových kalhotách se dokonale hodí k bílému týmu.

Sklopím oči k vlastnímu červenému oblečení. Dlouhé spodní prádlo pod kalhotami sice není zrovna krajková paráda, po které jsem toužila, ale moje čerstvě vydrbaná kůže jeho měkkost radostně vítá. Asi mě oblékli do chlapeckého, protože mi všechno dokonale sedí. Nejlepší na tom ale je, že mi na zádech nechali dva výřezy na křídla. Jen na nohou mi ještě zůstaly panenkovské boty, protože jiné mi asi nebyly.

Vypadám stejně neuspořádaně, jak se cítím. Každý pes jiná ves. Tátovi příbuzní mi zamávají, jako by je moje podmalované oči a křídla nechávaly naprosto klidnými.

Plašeji, než bych chtěla, jim pozdrav oplatím.

To už se ale jejich pozornost soustředí na tátu, který se souká do kroužkové košile, bere si nabízený meč a vstupuje s bratrem doprostřed kruhu. Hbitě se ukloní a za okamžik už si měří síly. S každým úskokem a výpadem se kolem nich vzedmou oblaka popela.

Táta mi přijde trochu vyvedený z míry, lehce se kymácí a jeho pohyby mají daleko k elegantní hře strýčkova těla. Bernard ho několikrát náznakem připíchne k zemi, ale potom se táta narovná a něco v jeho vědomí se přepne, jako by sáhl po vypínači. Jeho výpady rázem nabudou jistého výrazu, pohybuje se vláčně a přirozeně a tančí bojištěm, jako by vedl dámu při valčíku. Vzduch naplňuje řinkot mečů. Ještě dobře, že chodil běhat a na raketbal, jinak by tohle tempo nemohl vydržet.

Všechny objevy a zjištění posledního dne mi krouží kolem hlavy jako zběsilý roj. Dovrávorám k rohovému stolu, ke kterému mě táta poslal, a těžce padnu na židli. Podsvětníci opodál si mě ještě nevšimli.

Jeden z nich vypadá jako plaz, další má opičí tvář a je porostlý ovčí vlnou. Z ještěráka ale vidím jen povlávající hlavu a pracky. Hlavou mi bleskne vzpomínka na ještěrku Vaňka, kterou teď vnímám vzdáleně a bez emocí. I jeho tělo na sebe bralo barvu okolí a mizelo dokonalým optickým klamem, jako kdyby byl jeho kabátek chameleonem místo něho.

Takže Vaněk? Pokud ano, je mé království vystaveno ještě většímu nebezpečí, než jsem myslela. Grenadina, zapomnětlivá nevlastní sestra Červené a moje zástupkyně, nemá ani královskou krev v žilách, ani korunní kouzlo. To všechno bylo totiž dáno mně. Bez svého ještěřího rádce je bezmocná a ztracená. Fakt, že Vaněk vězí ve světě lidí, mě zaplaví smutkem. Znamená to, že moje pochybení je ještě horší, než jsem myslela.

„Je to optický klam, abys věděla.“

Obrátím pozornost k bílé vejčité bytosti. Oválné tělo jí zdobí barevné korálky a ke skořápce přilepená stužka. Vypadá jako obrovské Fabergého vejce, které zrovna uteklo z muzea.

Postaví přede mě sklenici s vodou, doprostřed stolu hodí košík s ještě teplými houskami a potom mi přisune jídelní lístek. „Pořád tak zíráte na mého hosta. Má oblek s kapucí ušitý z pahedvábného vlákna kouzelných telepatických bourců. Když se natáhne přes šaty, je neviditelný, napojí se na mysl svého nositele a dokonale odráží okolí. Tak může pozorovatel rychle nabýt dojmu, že nositeli pláště chybí podstatné části těla. Důmyslné, což? A může se to hodit!“

Žloutkové oči, červený nos a pusa od ucha k uchu mi nápadně připomínají vaječného mužíčka, se kterým jsem měla tu čest v Říši divů. Bez přemýšlení vyhrknu: „Valdemar?“

„To sotva,“ odpoví nakvašeně vejce, „jmenuji se Vladimír. Copak vás, slečinko, nikdo nenaučil se zdvořile představit?“

Páni. Dokonce i mluví jako Valdemar. Zamžourám. „Ehmm...“

„Budete tu ještě dlouho sedět a naprázdno namáhat mozkové závity, nebo si něco objednáte?“ zabručí nevlídně, zatímco si jedním kudlančím pařátkem urovná límec pod bradou. Na druhém mu balancuje tác s blokem a perem.

„Ale jste jeho bratr, ne?“ zeptám se, když odsunu jídelní lístek. Z housky vzlíná lákavá vůně kynutého těsta, a tak neodolám a s chutí se do ní zakousnu.

Vladimír zrudne a zavrčí: „Aha, takže jen proto, že máme stejný tvar a barvu, musíme být příbuzní? Vejce je prostě vejce a basta?“

„Tak jsem to nemyslela. Jen mi přišlo divný, že tu pracujete a že se tenhle lokál po Valdemarovi jmenuje,“ protestuju s plnou pusou, „tak jsem si říkala, že to bude rodinnej podnik.“

„Tak zaprvé,“ odfrkne si vejce, „s plnými ústy se nemluví. A zadruhé, pokud se podíváte do menu, zjistíte, že se to tu jmenuje U Valdemara a Vladimíra. Jenže leniví hosté to vždycky zkracují. Ale stojí to v lístku černé na bílém. Kdybyste ho ovšem četla... “

„Takže jste obchodní partneři?“

„Byli jsme.“

Zašklebím se. „Aha, promiňte. Jen jsem myslela, že -“

„Mlčte už, mlčte! Znám vaše mrzké myšlenky,“ mávne hmyzí rukou. „To vy jste zasypala králičí díru.“

Tváře mi okamžitě zrudnou hanbou a rozkousaná houska mi uvízne v krku jako špunt. „T-to b-byla nehoda,“ vykoktám ze sebe.

„Nehoda,“ zrudne Vladimír po celém těle tak prudce, že se bojím, aby se samou zlostí nerozskočil a nevystřelil perličky, které mu zdobí skořápku, po místnosti jako kulky z pušky.

„Podobná nehoda jako ta, která Valdemara skoro stála skořápku a poslala ho do vyhnanství v zahradě duší? Takovou nehodu myslíte?“

Nervózně klepu vidličkou do košíku s pečivem a nechápavě se mračím. „No jo, spadl ze zdi a později zakopl o Šklíbinu hlavu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrcadlení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.