Deon Meyer

7 DNÍ

Originální název: 7 days

Vydáno u Hodder & Stoughton, Londýn 2012

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Deon Meyer 2011

First published in South Africa in Afrikaans in 2011

as 7 Dae by Human & Rousseau.

First published in Great Britain in English in 2012

as Seven Days by Hodder & Stoughton.

Translation © Jakub Kalina 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7124-5

Věnováno Anitě

Den první

Sobota

1

Ať to dopadne jakkoli, hlavně ze sebe nesmí udělat úplného idiota.

Detektiv kapitán Benny Griessel měl na sobě nový oblek, který si sotva mohl dovolit. Na sedadle spolujezdce ležel pugét. Benny zpocenýma rukama svíral volant a celým svým já dychtil po léčivých, uklidňujících účincích alkoholu. Dnes večer se za žádnou cenu nesmí projevit jako naprostý pitomec. Ne před Alexou Barnardovou, ne před všemi hvězdami hudebního světa, ne po celotýdenním plánování a chystání.

Začal v pondělí, kdy se nechal ostříhat. V úterý mu Margaret, manželka Matta Jouberta, dělala módní konzultantku u Romense v Tyger Valley.

„Nemusíš to přehánět, Benny, stačí kalhoty a pěkná košile,“ opakovala mu trpělivě se svým okouzlujícím anglickým přízvukem.

„Ne, já chci i sako.“ Griessel si tvrdošíjně stál za svým, bál se, že bude mezi těmi vystajlovanými celebritami vypadat jako pobuda.

Chystal se vzít si i kravatu, ale to už Margaret rázně zakročila. „Přijít přehnaně vyšňořený je ještě horší než to trochu podcenit. Žádnou kravatu.“ Nakonec odešli s khaki kalhotami, světlemodrou bavlněnou košilí, černým páskem, černými botami, slušivým černým sakem a útratou na kreditní kartě, z níž mu běhal mráz po zádech.

Od středy se připravoval psychicky. Uvědomoval si, že taková událost by ho mohla úplně převálcovat. Nejvíc se bál toho, že začne sprostě klít, protože přesně to dělal, když byl nervózní. Celý večer si musí dávat pozor na jazyk. Žádné policejní výrazy a sprostá slova, mluv slušně, zachovej klid. Všechno si to v duchu představoval, vizualizoval, jak mu poradil doktor Barkhuizen, jeho sponzor u Anonymních alkoholiků.

Antonu L’Amourovi poví: „Kouevuur je skvělá kytarovka.“ To je všechno, žádné zbytečné řeči a mazání medu kolem huby. Theuns Jordaan si poslechne: „Moc se mi líbí, co děláte.“ To je dobré, plné úcty a uznání, důstojné. Bože, a kdyby se tam objevil Schalk Joubert, on, Benny Griessel, by se zhluboka nadechl, potřásl si s ním rukou a řekl jenom: „Rád vás poznávám, je to velká čest.“ A pak by radši odešel, než se přes jeho pečlivě vystavěné hradby převalí povodeň slov plných neskrývaného obdivu k Joubertovu umění s basovou kytarou.

A nakonec ta, která mu dělala největší starosti: Lize Beekmanová.

Kdyby si tak před setkáním s ní mohl dát jenom jeden drink. Aby udržel nervy na uzdě. Ze všeho nejdřív si utře dlaň do svých nových kalhot. Přece nemůže Lize Beekmanové podat úplně zpocenou ruku. „Slečno Beekmanová, je to obrovská čest. Vaše hudba mě hrozně baví.“ A ona poděkuje a on se radši vrátí za Alexou, protože jinak by ze sebe udělal úplného blba.

Bílá dodávka čínské značky Chana zastavila pod stromy na Druhé Avenue, mezi Livingstonovou střední školou a dvorním traktem claremontské stanice Jihoafrického policejního sboru.

Šlo o nenápadný vůz, model z roku 2009 nesoucí známky těžké práce – promáčklina v předním blatníku, rýhy a škrábance na zadních dveřích. Okna po stranách a vzadu byla zaslepená levnou bílou barvou. Boční dveře se barvou mírně lišily od zbytku karoserie.

Odstřelovač sedící za volantem vypnul motor, položil obě ruce na kolena a na okamžik zůstal bez hnutí sedět.

Měl na sobě modré, trochu vyšisované montérky. Dlouhé světlé vlasy mu spadaly až na záda a hnědou kšiltovku měl naraženou hluboko do čela.

Soustředěně se zahleděl skrz okénko spolujezdce na opuštěný školní pozemek. Pak doprava. Prozkoumal vysokou zeď přes ulici, dvojitý ostnatý drát, dvorní trakt JAPS zahalený podvečerním stínem Stolové hory. Tichý a pustý.

Přesvědčil se, jestli jsou oboje přední dveře zamčené, a poté přelezl do nákladového prostoru, který byl zaházený krabicemi a bednami z kovu, dřeva a kartonu. Posadil se na dřevěnou krabici a od čalouněného stropu stáhl vybledlou žlutou roletu domácí výroby. Oddělovala ho od kabiny, takže byl pro kolemjdoucí prakticky neviditelný.

Sundal si kšiltovku a odložil ji na stranu. Přistihl se, že zrychleně dýchá a trochu se mu třesou ruce. S nuceným výdechem uvolnil ramena, pak se sehnul, otevřel dlouhý, otlučený box na nářadí a vyndal z něj horní přihrádku. Byla těžká, plná opotřebovaných nástrojů – kladiva, sada šroubováků, štípačky a kombinačky, kovové pilky. Opatrně ji položil na gumovou podlahu chany.

Na dně červeného boxu ležely dva předměty – puška a treková hůl K-Way Kilimanjaro.

Trekovou hůl si opřel o rameno, zvedl pušku a opatrně provlékl tlumič řemínkem hole tak, aby mu hůl nepřekážela ve výhledu. Nakonec s holí otáčel proti směru hodinových ručiček tak dlouho, až řemínek napevno utáhl okolo tlumiče.

Přiložil tvář k pažbě, vyzkoušel výšku hole a upravil ji.

Pomocí malé kličky vlastní výroby odsunul krytku otvoru v karoserii chany na tři centimetry, aby mohl hlaveň vystrčit ven.

Opřel si pažbu o rameno a s pomocí hledí zamířil na parkoviště policejní stanice. Zaostřil.

Griessel zastavil před velkým viktoriánským domem na Brownlow Street, vzal do ruky pugét, vystoupil z auta a prošel předzahrádkou až k vstupním dveřím.

Dům Alexy Barnardové zrovna procházel rekonstrukcí. Od plotu nedávno zmizel odporný obrovský kaktus a zdi domu byly obestavěné lešením.

Benny si v duchu připomněl, že je to součást její rekonvalescence. Jejího nového života.

U vstupních dveří se zastavil a zkontroloval si boty. Dokonale vyleštěné.

Zhluboka se nadechl. Co když to vůbec nepochopil a jedná se o přísně formální událost a Alexa otevře v nějaké exotické večerní róbě? Anebo naopak úplně neformální, na džíny a rozhalenku? Na koktejlové party hudebního průmyslu ještě nikdy nebyl.

Zazvonil a uslyšel kroky na schodech.

Otevřely se dveře a v nich stála ona.

„Jissis,“ vydechl Griessel.

***

Odstřelovač nenápadně pozoroval policejní dodávku projíždějící okolo jeho chany. Zpomalila a chystala se odbočit do vjezdu.

Počkal, až vjede na parkoviště a znovu se objeví v jeho zorném poli. Tiskl tvář k pažbě pistole a sledoval dodávku hledím.

Jen jeden pasažér, v uniformě.

Dodávka projížděla po vyasfaltované ploše až do středu dvorního traktu. Zaparkovala za dalšími dvěma policejními vozy, takže na ni neviděl.

Sedmdesát až osmdesát metrů, odhadoval.

Když zamířil před jedno z vozidel a čekal, až se policista objeví, zničehonic si uvědomil, jak rychle mu buší srdce.

Zhluboka se nadechl.

Muž v uniformě se objevil v hledí. Strážník.

Těžká střela, pohyblivý cíl.

Zamířil, sledoval pohyb a nutil se držet svého postupu: zachovat vodorovnou osu hledí, kříž na cíl, vydechnout, zlehka zmáčknout spoušť, nezavírat oči.

Puška ho udeřila do ramene, tlumený výstřel se v uzavřeném prostoru chany rozlehl hlasitěji, než čekal.

Vedle.

„Vypadáte…,“ Griessel chtěl říct befok, ale udržel se. Zoufale pátral po vhodném slově, které by ocenilo její vzhled. „… fantasticky.“

Stála tam v černých šatech bez ramínek, které jí sahaly až ke kotníkům, s širokým koženým páskem těsně pod bujným poprsím a obutá ve světle hnědých sandálech na platformě.

A co teprve její tvář – takhle ji ještě nikdy neviděl. Pečlivě a zručně nalíčená, plné rudé rty, zastřižené a nabarvené světlé vlasy, velká stříbrná srdíčka v uších a sytě zelené oči za dlouhými řasami.

Hlavou mu bleskla prchavá myšlenka, jestli ji dnes večer po tom všem konečně poprvé políbí.

Zasmála se a pochvalně si ho prohlédla: „Vy taky, Benny.“ Pak dodala: „Ty květiny jsou pro mě?“

„No jo. Jasně…“ Neobratně jí kytici podal.

Alexa se začervenala, jeho gesto ji upřímně potěšilo.

„Moc vám děkuju.“ Naklonila se a políbila Griessela na tvář.

Ze zkušenosti věděl, že díky tlumiči a kusům koberce, kterými oblepil interiér chany, nebyl ten výstřel venku v podstatě vůbec slyšet. Potily se mu dlaně a srdce mu zběsile tlouklo. Vyhodil prázdnou nábojnici, která zazvonila o jeden z boxů na nářadí. Znovu nabil. Upravil polohu zbraně a skrz hledí spatřil, že strážník si zbloudilé střely vůbec nevšiml. Šel dál a díval se ke Stolové hoře.

Odstřelovač zamířil dolů, na strážníkovy nohy.

Dva tři centimetry před pohybující se kolena, v panice se mu sevřel žaludek, dýchej, dýchej, pomalu vydechni… Zmáčkl spoušť. Viděl, že policista padl k zemi.

Úleva. Pach korditu.

Teď rychle, bylo mu jasné, že se musí soustředit, že v příštích šedesáti vteřinách půjde o všechno, a tak je nutné to provést přesně podle plánu.

Odmotat řemínek hole. Vytáhnout pušku ze smyčky. Odložit zbraň do boxu. Zakrýt ji přihrádkou. Zavřít box. Hůl tady může zůstat.

Vytáhnout roletu.

Kšiltovka. Nasadit kšiltovku.

Přelézt na sedadlo řidiče.

Nedívej se na cíl, nedělej to. Narůstající obavy ho však přinutily rychle otočit hlavu. Osmdesát metrů od chany strážník pořád ležel na zemi. Díval se někam dolů, nejspíš na svou nohu.

Koukej před sebe.

Otočit klíčkem, nastartovat auto, pomalu odjet, stačí deset metrů a budeš z dohledu, je to jen pár vteřin, takže ten strážník tě neuvidí, bude v šoku, zmatený. Nesmíš vzbudit pozornost, všechno dělej klidně, normálně.

Zařadil rychlost a rozjel se.

2

Griessel se zastavil před ohromným plakátem u vstupu do Lustrového sálu divadla Artscape. Velkými písmeny se na něm psalo: Narozeninový koncert Antona Goosena, pátek 4. března, Velký sál. Text byl doplněn fotografií všech hvězd, které příští týden na koncertu vystoupí. Přímo v jejich středu stála Alexa Barnardová, hned pod menším nápisem, který zmiňoval její umělecké jméno: Xandra Barnardová je zpátky!

A on je teď tady ve svém novém saku a tato legenda se ho drží za rámě. Ztěžka polkl a sebral se.

Dovnitř. Spousta lidí. Rychle přelétl očima přítomné muže a zkontroloval, co mají na sobě. Okamžitě se mu ulevilo, protože viděl spoustu sak. Trochu se uklidnil – všechno bude v pohodě.

Všichni se za Alexou otáčeli, lidi na ni volali jménem a brzy je obestoupili. Alexa se ho pustila a začala se s nimi zdravit. Griessel ustoupil stranou. Tušil, že to takhle dopadne, a byl rád, že ji tak pěkně přijali. Před týdnem z toho měla obavy a svěřila se mu: „Byla jsem pryč tak dlouho, Benny. A celá ta záležitost s Adamovou smrtí… Nevím, co můžu čekat.“

Adam byl její manžel. Benny se s Alexou seznámil, když vyšetřoval jeho vraždu.

„Vy jste Paul Eilers, ten herec,“ řekl někdo hned vedle něj. Teprve pak si Benny uvědomil, že ta krásná mladá žena mluví k němu.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Jsem Benny Griessel.“

„Přísahala bych, že jste Paul Eilers,“ povzdechla si zklamaně a zmizela.

V davu rozeznal pár hudebních hvězd. Laurika Rauchová zrovna vítala Alexu a něco jí vřele vyprávěla. Karen Zoidová si povídala s Gianem Groenem. Emo Admas právě rozesmál Sonju Herholdtovou.

Kde je Lize Beekmanová?

Záplavou těl se prodíral číšník s tácem plným sklenic šampaňského. Došel až ke Griesselovi a nabídl mu. Benny zíral do té zlatavé tekutiny plné líně stoupajících bublinek a okamžitě na ni dostal chuť. Včas se ale probral a zavrtěl hlavou. Ne, děkuji.

Dvě stě dvacet sedm dní bez alkoholu.

Možná by si měl dojít pro nealko, aby měl něco v ruce a jen tak tu netrčel jako obyčejný šutrák v hromádce perel. Koukni na Alexu, je tady jako doma, ve svém živlu, úplně září.

Jissis. Co tady dělá?

Když se seznámil s Schalkem Joubertem, málem to nezvládl.

„Schalku, tohle je Benny Griessel, taky hraje na basovku,“ představila ho Alexa a on cítil, jak rudne. Podal mu třesoucí se ruku.

„Rád vás poznávám, je to sakra velká čest.“ V rozčilení chraptěl a v duchu se na sebe zlobil, že mu ujelo to sakra.

„A vida, kolega. Moc vám děkuji, i pro mě je to čest,“ odpověděl Schalk Joubert nonšalantně.

Jeho tón rozpustil Griesselovu úzkost, pomohl mu se uvolnit. Moc ho potěšilo, že ho takový muzikant nazval kolegou, a tak, povzbuzen Alexiným úsměvem, našel odvahu pohovořit si také s Theunsem Jordaanem a Antonem L’Amourem. Zeptal se jich, jak šlo natáčení Kouevuur. Jejich milé vystupování ho povzbudilo natolik, že se ptal dál.

„A kdy pořádně natočíte ‚Hexriviervallei‘, celou písničku? Zaslouží si to.“

Postupně se uvolňoval, povídal si, smál se a nechápal, z čeho měl takový strach. Skoro byl na sebe pyšný a pak ho Alexa vzala za paži a on se otočil a spatřil Antona Goosena a Lizu Beekmanovou. Stáli tam bok po boku, přímo před ním, jako spiklenci. Bylo to tak náhlé a nečekané, že mu mozek vypověděl službu. Rozbušilo se mu srdce. V nábožné úctě přijal ruku té vysoké, nádherné, blonďaté zpěvačky a do nastalého úplného ticha z něj vypadlo jediné slovo.

„Fok.“

A právě v tom okamžiku se mu v náprsní kapse rozdrnčel mobil.

Stál tam jako přimrazený.

Někde v hluboko v mysli uslyšel rozkaz: Dělej něco.

Pustil ruku Lize Beekmanové. Zostuzený a pokořený zamumlal: „Omluvte mě.“ Sáhl pro telefon, otočil se zády a přiložil si přístroj k uchu.

„Prosím?“ Dokonce i jeho vlastní hlas mu zněl cize.

„Benny, potřebuju vás,“ řekl brigádní generál Musad Manie, vrchní velitel Jestřábů. „Okamžitě.“

Jel rychle, zlobil se na sebe, zlobil se na Alexu, jak mu to mohla udělat? Zlobil se na mobil, že zazvonil, určitě by se z toho hrozného trapasu oklepal, mohl by něco dodat, svou nacvičenou větu „je to velká čest“, aby ten přešlap napravil. Zlobil se na generála, že ho potřebuje v sobotu večer, když má volný víkend, zlobil se na sebe, že se nedokáže zbavit toho sboru otravných hlasů ve své hlavě: udělal ze sebe naprostého vola. V tu příšernou chvíli, kdy z něj to slovo vypadlo a viselo mezi ním a Lizou Beekmanovou jako mrtvý černý pták, všechno se zastavilo až na to otravné zvonění mobilu a vědomí, které ho tížilo jako kus olova: navzdory všem svým odhodláním a plánům a přípravám ze sebe udělal obrovského vola.

Vlastně za to může Alexa. Už před dvěma týdny se ho ptala, s kým by se rád seznámil. Od začátku říkal, že s nikým, že tam bude jen stát někde v koutku, kdyby ho potřebovala. Protože tušil, že by to mohl posrat. Jenže ona z něj všechna ta jména postupně vytáhla a opakovala „Opravdu to pro tebe chci udělat“ a on na to „Ne, prosím“, jenže se stále slábnoucím přesvědčením, protože ho ta představa začínala lákat. Až nakonec souhlasil, aby jí udělal radost, jenže semínko nedůvěry už bylo zaseto, obava, ne, předtucha, že to nějak pokazí.

Jeho chyba. Jenom jeho pitomá chyba.

Pochopil, že půjde o velký problém, když uviděl tři vysoké důstojníky ÚVZZ – Útvaru pro vyšetřování závažných zločinů – a navíc generála Johna Afriku, provinčního velitele detektivní služby a kriminálního vyšetřování.

Statný brigádní generál Musad Manie, vrchní velitel Jestřábů, seděl uprostřed a v očích měl pohled tvrdý jako žula. Vedle sebe měl plukovníka Zolu Nyathiho, velitele skupiny pro násilné trestné činy a Griesselova přímého nadřízeného, a plukovníka Wernera du Preeze, velitele skupiny pro zločiny proti státu (SZS). Afrika seděl na protější straně stolu.

Všichni Griessela pozdravili a Manie ho vyzval, aby si přisedl. Před sebou měli rozložené desky a dokumenty.

„Mrzí mě, že jsem vám narušil večer, Benny,“ začal brigádní generál. „Jenže tu máme problém.“

„Nepříjemný problém,“ dodal Afrika.

Plukovník Nyathi přikývl.

Brigádní generál zaváhal a zadržel dech, jako by toho měl na srdci ještě hodně. Pak si to rozmyslel a podal Bennymu přes stůl list papíru.

„Začneme s tímhle.“

Griessel si papír přitáhl blíž a začal číst. Cítil na sobě pohledy čtyř párů očí.

762a89z012@anonimail.com

Odesláno: sobota 26. února, 6:51

Komu: j.afrika@japs.gov.za

Předmět: Hanneke Sloetová – varoval jsem vás

Dnes je to přesně 40 dní, co byla zavražděna Hanneke Sloetová. To je 40 dní tutlání. Vy víte, proč byla zavražděna.

Toto je moje pátá zpráva, ale vy mě neposloucháte. Nemám jinou možnosti. Dnes střelím policistu. Do nohy. A každý další den střelím dalšího policistu, dokud neobviníte vraha.

Jestli zítra neuvidím v novinách zprávu, že jste znovu otevřeli případ Sloetové, další kulka nebude do nohy.

Podpis žádný. Griessel zvedl hlavu.

„Jak vidíte, přišlo to dnes ráno,“ řekl brigádní generál. „A dnes večer byl strážník Brandon April na parkovišti claremontské stanice střelen do nohy. Těsně před sedmou.“

„Střelou z dálky,“ dodal Afrika. „Zatím pořád hledají, kde se ten hajzl schovával.“

„Oběť je na tom zle,“ navázal Nyathi. „Má rozdrcené koleno.“

„Mladý kluk,“ zabručel Afrika. „Už nikdy nebude normálně chodit. Tenhle bláznivej mizera…,“ ukázal na e-mail v Griesselových rukou, „mi psal už čtyřikrát. Jsou to zmatené maily, nedávají smysl. Uvidíte sám.“

Brigádní generál se naklonil dopředu. „Rádi bychom oznámili, že povedete vyšetřování znovuotevřeného případu té Sloetové, Benny.“

„Osobně jsem brigádního generála požádal, jestli bychom to mohli svěřit právě vám,“ prozradil mu Afrika.

„Cloete už pracuje na nedělních novinách. Říkal, že bychom něco mohli dostat do Weekend Argusu a do Rapportu,“ řekl Manie. Cloete byl tiskový mluvčí JAPS.

„Protlačíme to i do rádia, ale nevím, jestli to pomůže,“ povzdechl si Afrika.

„Nebude to nic hezkého,“ zamračil se Nyathi. „Mírně řečeno.“

„Rozhodnutí je na vás, Benny. Pomůžeme vám. Všichni.“

Griessel odložil list papíru na stůl, uhladil si své nové slušivé sako a zeptal se: „Hanneke Sloetová… to byla ta právnička?“

3

„Přesně tak,“ přitakal Manie a přisunul Griesselovi její spis. „Půlka ledna. Dělali na tom lidi z Green Pointu…“

Griessel si vzal tlustý fascikl a snažil se rozpomenout, co o vraždě Sloetové slyšel. Asi před šesti týdny kolem ní novináři rozpoutali malou bouři a všichni kolegové o případu neustále diskutovali.

„Byla zavražděna ve svém luxusním bytě pět bloků od mojí kanceláře,“ připomněl mu Afrika. „Ubodaná.“ A napůl omluvně dodal: „Jedním pitomým nožem.“

Brigádní generál si povzdechl. „Nic nenašli. Vůbec nic. Podívejte se do zápisu z vyšetřování, uvidíte sám, šli po každé stopě.“

Griessel ve složce nalistoval formulář JAPS5, sekci C a přelétl očima dlouhé, podrobné poznámky.

„Víte, jak to vypadá od případu té Steynové,“ řekl Afrika. „Všichni pořád všechno kontrolují, nikdo nechce riskovat. Vyšetřování vraždy Sloetové probíhalo podle předpisů. Pečlivé ohledání místa činu, podrobné výslechy, mluvili s každým, kdo žil a dýchal, ale nenašli motiv, který by stál za podrobné přezkoumání.“

„Až na to, že to byla právnička,“ podotkl Nyathi zamyšleně. „Významní klienti. Velké peníze.“

„Pravda…,“ přisvědčil Afrika.

„Náhodný zločin,“ uvažoval Nyathi. „Nevyřešitelný případ.“

Afrika si vzdychl. „Problém je v tom, že se do bytu nastěhovala třetího ledna a osmnáctého ji zavraždili. Ještě asi ani nestihla všechno vybalit. Podle detektivů z Green Pointu nikdo nebyl schopen říct, jestli se něco ztratilo.“

„Neprozrazujme všechno,“ obrátil se Manie opatrně ke generálovi. „Chceme přece, aby se na to Benny podíval čerstvýma očima. Aby to prošel od začátku a zkusil něco najít.“

Afrika souhlasně přikývl.

Griessel zvedl vytištěný e-mail. „Brigádní generále, co znamená tohle ‚tutlání‘… ‚vy víte, proč byla zavražděna‘?“

Než Manie stihl odpovědět, Afrika vyhrkl: „To je blbost, Benny, úplná blbost. Podívejte se na ty ostatní e-maily. Jsou plné hloupých obvinění. Prý ochraňujeme komunisty a antikrista a kdovíkoho ještě.“

„Ten chlap je magor,“ přitakal Nyathi. „Bílý šovinista, nesnáší nás, nesnáší vládu, nesnáší homosexuály, nesnáší všechny.“

„Terorista, tak je to, terorista, který se skrývá za anonymní mailovou adresou. Nevystopovatelný.“ Afrika přisunul k Bennymu tenké desky, které měl také před sebou. „Tady jsou ty další dopisy. Pročtěte si je.“

Měl by vyšetřovat i tu věc s tím odstřelovačem?

Brigádní generál zaznamenal jeho nejistotu: „Víte, jak to s těmihle cvoky chodí, Benny – občas se zafixují na určitý případ. Ovšem jestli je mezi tím střelcem a Sloetovou nějaká spojitost a my ji přehlédli… Po tom odstřelovači půjde SZS. SOCce bude velet plukovník du Preez.“

„Hlavní vyšetřovatelkou bude Mbali, brigádní generále,“ ozval se du Preez. „Včera se vrátila z Amsterdamu…“

„Amsterdam, oh, Amsterdam,“ zanotoval Afrika a pobaveně zakroutil hlavou.

Celý minulý týden všichni mluvili o „té nehodě v Amsterdamu“. Tlustá Mbali Kaleniová, která byla už půl roku členkou du Preezovy skupiny, se společně s několika dalšími detektivy účastnila školení v Holandsku. Něco se jí tam stalo – podle šeptandy šlo o nějakou ostudu. Každý tvrdil něco jiného, přitom nikdo pořádně nevěděl, co se doopravdy seběhlo. Až na nejvyšší, ale ti mlčeli jako hrob.

„Budete mít plné ruce práce, Benny, musíte ale s SZS zůstat ve spojení, musíte vědět, jak pokračují. A jestli zjistíte něco, co by jim mohlo pomoci…“

„Víte přece, jak fungujeme, Benny,“ vstoupil do toho plukovník du Preez. „Jeden velký tým…“

Griessel znovu přikývl.

Nyathi si založil ruce na prsou a povzdechl si. „Benny, jestli se proflákne, že nás někdo vydírá, že střílí policajty… Novináři nás sežerou, vypukne panika.“

„Cloete se postará, aby se to rozdrcené koleno nedostalo do novin. Vy prostě jenom buďte před novináři obezřetný, Benny,“ řekl Manie. „V každém případě, vraždu Sloetové vyšetřoval praporčík Nxesi z Green Pointu. Můžete mu kdykoli zavolat, je připravený se zapojit.“

„Celý náš tým vám bude k dispozici,“ přislíbil Nyathi.

„Nechci na vás tlačit víc, než je nezbytně nutné, Benny,“ prohlásil Afrika vážně, „ale musíte se hned dát do práce. Ten magor bude střílet policajty, dokud ten případ nevyřešíte.“

V sobotu v půl jedenácté večer kráčel Griessel mrtvolně ztichlými širokými chodbami budovy ÚVZZ – Jestřábů – ke své kanceláři. V duchu se podivoval na tím, co s JAPS za poslední rok provedl případ Steynová, o němž se Manie zmínil před několika minutami.

Před osmnácti měsíci byla ve svém domě v Pinelands uškrcena mladá šéfkuchařka Estelle Steynová. Pravděpodobně kravatou. Žádné známky vloupání, loupeže nebo sexuálního násilí – musel to udělat někdo, koho znala a komu věřila. Například její kravaťácký snoubenec, zasmušilý a bezcitný konzultant KPMG, který měl ledový pohled a klíč od jejího domu. Běhen sedmdesáti dvou hodin byl zatčen a obviněn a média i fascinovaná veřejnost jej okamžitě prohlásily vinným. Protože Estelle Steynová byla veselá, živá a sršela energií. Podle kolegů šlo navíc o vynikající kuchařku se zářivou budoucností. Vedle její blonďaté, usměvavé krásy vypadal její snoubenec na titulních stránkách novin zamračeně a nepřátelsky. Díval se někam mimo objektiv, jako muž obtížený svými zločiny.

Pak se rozjel soud.

Obhajoba se na případ vrhla jako smečka hladových psů a celý ho roztrhala na cucky. Nedbalé zajištění místa činu, úzce zaměřené vyšetřování, příliš kreativní závěry soudních lékařů.

Po sedmiměsíční senzaci snoubenec odešel jako svobodný člověk.

Novináři láteřili a spílali, veřejnost byla v šoku. O pár měsíců později šly na dračku knihy kriminologů a soudních znalců, kteří analyzovali a kritizovali každý krok JAPS. Opozice v parlamentu znovu a znovu mlátila celý případ vládě o hlavu – skandál ne a ne utichnout.

Vyšetřovatel Fanie Fick měl po kariéře. Přeškolil se na počítačového analytika a Jestřábi ho uklidili do svého Centra správy informací, ale všichni věděli, že už nikdy nebude povýšen. Fanie Fušer, jak mu tajně říkali, od té doby každý den utápěl svou bolest v baru Opilá kachna ve Stiklandu.

Proto byl spis Sloetové, který si Griessel odnášel do kanceláře, veden tak podrobně a „podle předpisů“. Zostuzená policie si pořád ještě lízala rány a všechny strašila hrůza z dalšího zpackaného případu, dalšího obětovaného detektiva, dalších trestů a kritiky od nejvyššího vedení, tisku i veřejnosti.

Proto se dnes večer generál John Afrika zúčastnil porady na ÚVZZ a proto si vyžádal konkrétního vyšetřovatele.

Strach. Jestřábi obvykle nepodléhali rozkazům nebo vměšování od provinčního velitele vyšetřování. Dbali na vlastní nezávislost a hierarchii.

Strach byl také důvodem, proč se tím střelcem nechali vydírat. Za starých časů by si JAPS z hrozeb nějakého pistolníka nic nedělal.

Griessel s povzdechem odemkl dveře své kanceláře. Tohle je recept na průšvih.

Život nikdy není jednoduchý.

Rozložil si pořadače na stole. Ze všeho nejdřív otevřel tenké desky, které dostal od Johna Afriky. Pustil se do čtení e-mailů v chronologickém pořadí. Zpočátku měl potíže se soustředěním – za jeden večer se toho na něj navalilo nějak moc.

762a89z012@anonimail.com

Odesláno: pondělí 24. ledna, 23:53

Komu: j.afrika@japs.gov.za

Předmět: Hanneke Sloetová

Vy dobře víte, kdo zavraždil Hanneke Sloetovou. Zatkněte toho komunistu, nebo všechno předám tisku.

Druhý byl mnohem delší:

762a89z012@anonimail.com

Odesláno: pondělí 31. ledna, 23:13

Komu: j.afrika@japs.gov.za

Předmět: Hanneke Sloetová, všichni půjdete do pekla!!!

Jste bezbožní a hříšní (1. Timoteovi 1:9, Přísloví 17:23)

Pravda o tom komunistovi a o penězích, které vám dává, vyjde najevo. Všichni jste stejně zkažení. Váš čas se krátí.

1. Timoteovi 1:9–10: A je si vědom, že zákon není určen pro spravedlivého, nýbrž pro lidi zlé a neposlušné, bezbožné a hříšníky, pro lidi bohaprázdné a světské, pro ty, kdo vztáhnou ruku proti otci a matce, pro vrahy, smilníky, zvrhlíky, únosce, lháře, křivopřísežníky, a co se ještě příčí zdravému učení.

Přísloví 17:23: Svévolník po straně přijímá úplatek, tak převrací stezky práva.

Přísloví 21:15: Prosazovat právo je radostí spravedlivému, ale zkázou pachatelům ničemnosti.

Ve třetím to zkusil odjinud:

762a89z012@anonimail.com

Odesláno: neděle 6. února, 22:47

Komu: j.afrika@japs.gov.za

Předmět: Hanneke Sloetová – na vaše svědomí.

Dávám vám tři týdny na zatčení vrahů Hanneke Sloetové. Proces prosazení spravedlnosti už začal.

Dvakrát jsem vás varoval, ale nic jste neudělali. To, co se chystá, jde na svědomí vás a vašich komunistických spojenců. Nedáváte mi jinou možnost.

Nechť spravedlnost zvítězí.

A pak, předposlední, odeslaný v neděli 13. února, před třinácti dny:

Kazatel 3: Všechno má určenou chvíli.

Verš 3: Je čas zabíjet i čas léčit, čas bořit i čas budovat.

Verš 8: Je čas milovat i čas nenávidět, čas boje i čas pokoje.

Griessel e-mail položil na stůl a vyskládal si všech pět listů vedle sebe. Přejížděl očima od jednoho k druhému.

Pak si je všechny přečetl znovu.

4

Když skončil, podepřel si bradu dlaněmi a zamyslel se.

Data těch e-mailů. Intervaly se systematicky zkracovaly. První dva od sebe dělil týden. Pak šest dní. Potom pět. Pevný rytmus. Až na ten poslední.

Téměř všechny byly odeslány pozdě večer.

V prvním a druhém e-mailu pisatel hovořil o „komunistovi“. Použil jednotné číslo. V dalším se objevili „vrahové“ a „komunističtí spojenci“. Nakonec se však vrátil k „vrahovi“.

Náhlý přeskok k citátům z bible, náboženské opodstatnění, gradace křížové výpravy. Poslední dopis měl ovšem silnější vyznění, působil sebevědoměji. Psal ho muž s posláním.

Griessel dovedl pochopit, proč si John Afrika a Zola Nyathi myslí, že jsou to slova pomatence. Ukazovalo na to všechno: cvoci jednají v noci. A postupně si stále silněji uvědomují běh času, ozývají se pořád častěji. Telefonují, udýchaní a anonymní, nebo píší nesouvislé dopisy, často plné rasistických narážek, konspiračních teorií a varování před Posledním soudem, před Božím trestem.

Jako tenhle.

Obvykle hltají zprávy, studují každý střípek informací o daném případu, reagují na ně, citují je, přibarvují je.

Tenhle to nedělá.

Skoro vždy se podepisují nějakým vymyšleným jménem, mytologickou, astrologickou nebo hrůzu vzbuzující přezdívkou.

Tenhle ne.

Tenhle se ozývá pokaždé s novou taktikou. Náhle se na dva týdny odmlčel a teprve pak poslal poslední dopis. Odeslal ho ve dne, v sobotu ráno, dvanáct hodin před tím, než se vydal na lov.

V posledním mailu se zmínil o motivu: Vy víte, proč byla zavražděna.

Dodržel své hrozby, udělal to jediné, co v řadách JAPS spolehlivě zažehne hněv – střelil policistu. A vyhrožuje, že to udělá znovu.

Něco tady nesedí.

Benny uložil všechny e-maily zpátky do desek a přitáhl si tlustý spis Sloetové. Otevřel ho, chtěl začít od začátku, podívat se na místo činu, fotografie, zprávu ohledávačů, patologů…

Vtom někdo zaklepal na dveře, tiše a omluvně.

Klepání Griessela vytrhlo ze zamyšlení. „Pojďte dál.“

Brigádnímu generálovi Musadu Maniemu v ÚVZZ přezdívali Velbloud. Protože Musad, jak se jeden z detektivů dozvěděl od svého muslimského kamaráda, znamená v arabštině divoký velbloud. A když byl velitelem skupiny pro násilné trestné činy jmenován štíhlý, vysoký Zola Nyathi, muži mu pro jeho pomalou, majestátní a rozvážnou chůzi s mírně nahrbenými zády začali okamžitě říkat Kameelperd neboli žirafa.

A byl to právě Žirafák, kdo strčil hlavu do dveří Griesselovy kanceláře. V ostrém světle zářivek se mu kůže na oholené hlavě jen blyštěla.

„Ne, Benny, prosím nevstávejte…“ Došel ke stolu a útlými prsty na něj položil klíčky od auta.

„Můžete si vzít BMW.“

„Děkuji, pane.“

„Benny, vy přece víte, že jsme tady jedna rodina.“

„Ano, pane.“

„Víte, že k pátrání přistupujeme jako jeden tým.“

„Ano, pane. Jen si chci nejdřív projít všechny papíry…“

„Já tomu rozumím, Benny. Ale až si je projdete, zapojte do pátrání i ostatní kluky. Už jsem volal Vaughnovi, je v pohotovosti…“

„Ano, pane.“

Nyathi poklepal ukazováčkem na pořadače s informacemi k případu, náhle zněl tiše a tajemně.

„Koukněte,“ řekl. „Jste starý harcovník. Určitě vám nemusím připomínat…“ Plukovník zaváhal, zvedl hlavu a podíval se Griesselovi zpříma do očí. „Budete mě o všem informovat, Benny. Nebo brigádního generála. Jakmile někde narazíte na nějakou špínu, hned s tím půjdete za námi…“

Griessel nevěděl, co na to říct.

„Můžu se na vás spolehnout, Benny?“

„Ano, pane,“ odpověděl s nadějí, že se mu později podaří rozkódovat, co se mu vlastně Žirafák snažil říct.

„Dobře.“

Nyathi se otočil a zamířil ke dveřím.

„Hodně štěstí,“ popřál Bennymu těsně předtím, než za sebou zavřel.

Griessel seděl a zíral na dveře. Manie a Nyathi jsou Afrikovou iniciativou taky překvapení. Spolupracují s ním, ale opatrně.

Zakroutil hlavou. Politika. To není jeho oblíbená hra.

Nyathiho gesto nicméně ocenil. Trochu problém měl jenom s tou místní strategií „všichni jsme jedna velká rodina a pracujeme jako tým“. Členem jednotky byl necelé tři týdny a teprve nedávno se dozvěděl, že SOCka znamená Společné operační centrum – velitelé a detektivové z různých skupin ÚVZZ vyšetřují případ pod vedením jednoho operačního důstojníka. Strašná spousta lidí, to je recept na zmatek. Benny byl zvyklý na jednoho parťáka nebo na práci o samotě, obzvlášť během posledního roku, kdy pracoval v Afrikově kanceláři.

Povzdechl si. Pořád netušil, proč ho Afrika převelel k Jestřábům.

Sáhl do spisu k případu, postupně z desek vytáhl všechny fotografie z místa činu a rozložil si je před sebe do řady.

Hanneke Sloetová ležela v plných barvách na velkých naleštěných mramorových dlaždicích vedle kruhového sloupu. Černočervená krev ostře kontrastovala s bílými šaty bez rukávů a světle šedou podlahou. Ležela na zádech, pravou rukou si tiskla ránu na břiše. Až do úplného konce se snažila zastavit masivní krvácení.

Nahou levou paži měla nataženou mírně od těla, dlaň rozevřenou.

Hlava v kaluži krve na podlaze, tmavé vlasy spadaly do obličeje, zakrývaly oči i nos, ale ústa zůstala viditelná. Plné rty, tmavě červená rtěnka, téměř stejný odstín jako její krev.

Byla bosa, sukni šatů vykasanou až nad kolena.

Vypadalo to jako jedna rána, těsně pod srdcem.

Griessel se chtěl do místa činu vcítit, pečlivě si prohlížel jednu fotografii po druhé. Byt byl nový a moderní – sněhobílé stěny i sloup, šedá lesklá podlaha, velká okna bez záclon a za nimi velká terasa s výhledem na pestrobarevné panorama Bo-Kaapu a Signálního kopce.

Sloetová ležela v prostorném pokoji. Za ní, uprostřed místnosti, stála bílá pohovka a dvě křesla, čtvercová a stylová, na bílém koberečku s vysokým vlasem. Na delší stěně visel obrovský obraz bez rámu, takové to moderní umění, pro něž Griessel neměl pochopení – bílé a šedivé tvary a proužky, jako fotka vln na moři z výšky. Na jediné polici ze skla a chromu trůnil hi-fi systém se dvěma malými reproduktory.

V rohu za Sloetovou Benny viděl točité schodiště vedoucí do patra – leštěné světle hnědé dřevo a tenké nerezové zábradlí.

U okna bílý dalekohled na trojnožce, namířený k budovám města.

Za sloupem malá otevřená kuchyně – moderní skříňky s neprůhledným, olivově zeleným sklem a hranatá lednice s chromovanými dvířky.

Vstupní dveře se nacházely tři metry nalevo od kuchyně, čtyři metry od místa, kde leželo tělo Hanneke Sloetové.

Griessel se zaměřil na poslední řadu fotek zobrazujících dvě ložnice v bytě. Sloetová očividně spala ve větší z nich. Vypadala až nechutně uspořádaně. Široké dvoulůžko na čtvercovém bílém pódiu. Sněhobílý přehoz, dva tmavě hnědé polštáře ladící s tmavým dřevem nočních stolků.

Jedině psací stůl, hladká bílá dřevěná deska na dvou hnědých kozách, nesl nějaké stopy života: laptop, dva pořadače, jeden z nich otevřený, plnicí pero bez víčka. Skoro prázdná sklenka červeného vína, Apple iPhone. Hnědá židle s vysokým opěradlem byla odsunutá a pootočená na stranu. Hnědá stolní lampička na pravé straně zůstala rozsvícená.

Druhá ložnice byla menší. Nepovlečené jednolůžko zaskládané neotevřenými kartonovými krabicemi. Prázdná bílá knihovna, dva srolované peršany.

Griessel zvedl tlustý pořadač a položil si jej přes fotografie. Každý spis případu sestával ze tří částí: sekce A obsahovala výslechy, hlášení, výpovědi svědků a fotoalbum, v sekci B byla uložena korespondence s jednotlivými odděleními JAPS a s dalšími subjekty, jako jsou banky nebo zaměstnavatelé, a sekce C představovala zápis z vyšetřování na formuláři JAPS5, v tomto případě podrobný záznam vývoje celého případu s odkazy do sekce A.

Nalistoval patologickou zprávu v sekci A a s úlevou zjistil, že pitvu měl na starosti profesor Phil Pagel. Byl to ten nejchytřejší chlap, jakého Benny znal, zkušený a extrémně pečlivý. A kromě toho Pagel věděl, jak napsat zprávu tak, aby jí detektivové rozuměli a byla jim k užitku. Na jejím začátku vždy sepsal shrnutí, které každému detektivovi ulehčilo život – normální jazyk, číslované seznamy, krátké věty a odstavce, užitečné informace.

Griessel se začetl:

Čas smrti: úterý 18. ledna mezi 20:00 a 0:00. Pravděpodobně okolo 22:00.

Příčina smrti: radikální ztráta krve v důsledku jedné bodné rány na hrudi vedené 8 mm nad čtvrtým žebrem, 20 mm od hrudní kosti (gladiolus), skrz levý lalok jater a vena cava inferior (dolní dutá žíla, která vede odkysličenou krev ze spodní části těla k srdci) až k obratli T7.

Rozbor rány, vražedná zbraň: tvar rány ukazuje na bodný předmět, pravděpodobně s ostrým hrotem (velmi čistý řez) a dvojitým asymetrickým ostřím (kosočtvercový průřez?). Čepel je nejspíš rovná, přibližně 6,5 a 7,5 cm široká, 1,5 cm silná a delší než 20 cm (v okolí rány není patrná modřina od rukojeti nebo jílce). Zbraň byla zavedena v úhlu 85–105° k vertikální pozici těla.

Jediná smrtelná rána a absolutně žádné známky sebeobrany na rukou ukazují na značnou sílu bodnutí, velmi ostrou čepel nebo kombinaci obojího. (Překvapivý útok?) (Podomácku vyrobená zbraň? Assegai? Okrasná dýka? Meč?)

Podezřelý: podezřelý je přibližně o 200 až 400 mm vyšší než oběť (rozměry zbraně, úhel bodnutí, stopy možného výrazného násilí). Jediná bodná rána a neznámá zbraň nedávají možnost dalším spekulacím.

Povýstřelové zplodiny: ne.

Žádné známky sexuální aktivity.

Pod dojmem těchto nových informací si Griessel znovu prohlédl fotky z místa činu. Jediná bodná rána. Ležela čtyři metry od vstupních dveří a na rukou neměla žádné ranky, které by naznačovaly, že se pokoušela bránit.

Žádné zjevné známky vloupání, říkal brigádní generál. A podle Pagela zase žádný známky pohlavního styku. To znamená nepřítomnost semene a modřin na těle oběti.

Rád by věděl, kdo oběť našel. Jak funguje ostraha budovy?

Listoval sekcí A, hledal svědecké výpovědi. Našel bílou obálku A4 volně vloženou za fotoalbem. Někdo na ni modrým inkoustem dopsal jediné slovo: Sloetová.

Otevřel ji a vyndal její obsah.

Tři velké barevné fotografie. Živé Hanneke Sloetové.

Okamžitě ho zaujaly natolik, že zapomněl, co vlastně hledal.

Všechny tři fotografie vznikly ve studiu, pod profesionálním osvětlením. Na první byla vidět jen hlava, pravé rameno a část paže. Hanneke Sloetová na sobě měla lehké bílé šaty, které těsně přiléhaly k hladké, opálené kůži. Hlavu nakláněla na stranu, nebylo jí vidět do očí a na pravou stranu tváře dopadal stín, který zdůrazňoval plné rty a výraznou lícní kost. Přes obličej jí spadal až k bradě pramínek vlasů. Rameno i paže vypadaly žensky a svalnatě. Snímek doplňovalo rozostřené šedé pozadí.

Byla to hodně smyslná fotka.

Krásná žena. A věděla o tom. Užívala si to, trochu to dávala na odiv.

Druhá fotografie zobrazovala horní polovinu těla. Sloetová měla mírně skloněnou hlavu a tmavýma očima vzhlížela k objektivu. Klidně se usmívala, mezi předními zuby měla malou mezírku. Vlasy měla tentokrát stažené dozadu. Tenká upnutá blůzka bez límečku dávala s určitou dávkou nevinnosti vyniknout plnému a bujnému poprsí.

Třetí byl akt, tmavý a umělecký. Vkusný. Pozadí úplně černé, tělo nasvícené zprava a zezadu a natočené tak, že ze snímku vystupovaly jen lícní kost, špička nosu, velká kulatá náušnice, útlá linie krku, rameno, dokonalé ňadro a bradavka, bok a obrys nohy.

Griessel předpokládal, že fotky nejsou moc staré, vypadala zrale a na svůj věk – podle spisu zemřela ve třiatřiceti letech.

Rozložil snímky do řady. Znovu si je prohlédl. Jaký povahový rys, jaká příčina ji motivovaly k takové námaze? Kolik hodin strávila domlouváním schůzky s fotografem, výběrem vhodného oblečení, stylizováním záběrů? Korporátní právnička.

A ta prsa. Nepřirozeně velká a dokonalá, jako by podstoupila plastickou operaci.

Kvůli komu? uvažoval. Pro koho ty fotky dělala?

Seděl tam a fascinovaně zíral na tu přitažlivou ženu.

Náhle se mu rozdrnčel mobil.

Trochu provinile se probral ze zamyšlení. Chvilku musel telefon hledat. Našel ho v kapsičce saka, pověšeného přes opěradlo židle. Vytáhl ho. ALEXA, svítilo na displeji.

Kurva. Měl jí zavolat. Mrkl na hodinky. Skoro jedenáct.

„Alexo, moc se omlouvám…,“ začal.

„Ne, tady není Alexa,“ přerušil ho mužský hlas. Zněl nepřátelsky. „Poprosila mě, ať vám zavolám, že pro ni máte přijet.“

„Kde je?“

„Je zpitá, pane. Do němoty.“

5

Běžel k autu s pořadači v náručí a s vědomím, že za to může on. Ztrapnil ji, nechal ji samotnou, zavřenou ve tmě. Už sto patnáct dní vydržela střízlivá a on ji teď dohnal znovu k pití.

Otevřel zadní dveře BMW, hodil pořadače na zadní sedačku, naštvaně s dveřmi práskl, nasedl za volant a rozjel se.

Měl si uvědomit, že Alexu k pití dohnala tréma a že dnešek byl svým způsobem veřejné vystoupení, po letech první setkání s lidmi z branže, skromný návrat na světla ramp. Měl na to pomyslet, měl si dávat pozor na jazyk i na své chování. Měl brigádnímu generálovi říct, že nemůže přijet hned, nejprve měl Alexu odvézt domů. Ale on ne, on nemyslel na nic jiného než na vlastní ostudu. Choval se jako blbec, jako pitomej policajt.

Co to s ním je?

Hlavou mu problesklo varování doktora Barkhuizena: „Opatrně, Benny, sám nejste čistý ještě ani rok. Dva alkoholici… to je dvojnásobné riziko.“

Protestoval a tvrdil, že jsou jenom kamarádi, že ji může podporovat a povzbuzovat, že spolu můžou docházet na setkání Anonymních alkoholiků. A doktor stejně jenom zavrtěl hlavou a zopakoval: „Opatrně.“

Jak ji dnes večer podpořil?

Měl doktora poslechnout. On poznal, že „jenom kamarádi“ je pouhá zástěrka. Neušlo mu, že Bennymu se Alexa líbí. Víc a víc.

A on se zase líbil jí.

A teď? Zase to všechno posral.

Proč to pořád dělá? Proč v jeho debilním životě nejde nic jednoduše? Nikdy, nikdy. Je mu pětačtyřicet, v tomhle věku by už člověk měl najít vnitřní klid a moudrost, mít všechny ty sračky okolo života vyřešené. Ale on ne. Jeho život je neustálý chaos. Nekonečný proud potíží, setrvalý přísun problémů. Jenže on prostě nemůže vyhrát, valí se to na něj jedno za druhým. Nikdy se nedostane o krok napřed.

Teprve v posledním měsíci si začal zvykat na celou tu věc s rozvodem, snažil se smířit se skutečností, že mezi ním a Annou je konec. Naprostý, nezvratný konec. Pořád ještě bojuje s představou, že jeho bývalá žena má vážný vztah s právníkem. S blbým právníkem. Ale pracuje na tom, sakra, snaží se.

Musel snížit vlastní životní náklady, aby mu zbylo na výživné a příspěvek na Carlina studia, a skoro to zvládal, přestože tušil, že se nechává odírat. Platil mnohem víc než Anna, i když vydělávali zhruba stejně.

V posledních týdnech se usilovně snažil zapadnout k Jestřábům, do nového vztahu, nových pořádků, nové hierarchie. Všem se změnily hodnosti, policie se vrátila k vojenské hierarchii ze starých časů. Jen jeho hodnost zůstala, kapitán je pořád kapitán. Ale s tím se taky smířil.

Znovu se začal pravidelně stýkat s dětmi. S Carlou, která studuje drama ve Stellenboschu. Drama, jako by ho neměla v životě dost, jako by jí nestačil otec alkoholik a celý ten příšerný rozvod. Drama. Jak si to dítě najde práci? A s Fritzem, který možná dodělá a možná nedodělá střední školu, protože hraje na kytaru v kapele Jacka Parowa. Jack Parow. Hiphoper nebo rapper nebo jak si to říká, nadává hůř než policajt. Jenže co může Benny dělat? Fritz má talent – Jack ho sám oslovil, pojď si se mnou zahrát. Griessel se smířil se skutečností, že svět se změnil, že děti dnes mají spoustu možností a že ke kariéře přistupují úplně jinak.

Smířil se s tolika věcmi. Už se to všechno začínalo nějak rýsovat.

A teď ze sebe za jediný večer udělal totálního kreténa před třemi lidmi, k nimž chová obrovskou úctu: před Antonem Goosenem, Lize Beekmanovou a Alexou Barnardovou. A tu poslední navíc dohnal k chlastu.

Bude se s tím prostě muset smířit. Je naprostý břídil.

Ta myšlenka chvíli jen tak visela ve vzduchu a pak mu to došlo: může za to ta jeho nevymáchaná huba. V tom je ten problém, to je příčina všech dnešních potíží. Musí s tím hned, teď a tady, skončit. Už žádná sprostá slova. Konec. Na zbytek života. Stejně jako přestal pít, tak kurva přestane i sprostě nadávat.

A zítra, až bude Alexa střízlivá, jí poví o tom případu Sloetové a požádá ji, aby mu odpustila a taky aby zavolala těm dalším dvěma a vysvětlila jim, že za to mohl obdiv a nervozita, třeba se to stalo i dalším lidem, třeba není první.

Potom si vzpomněl, jak to Alexe slušelo a jak u ní doma pocítil prchavou naději, že dnes večer bude mít štěstí, a znechuceně si ve svém jestřábím BMW jedoucím po N1 odfrkl – nad sebou, nad tímhle světem. Život je kur… Do háje. Život je zatraceně složitej.

Zastavil před Artscape. Zazvonil mu mobil. To určitě znovu volá ten místní provozní kvůli Alexe. Spěšně hovor přijal, aby mu mohl říct, že už je tady.

„Griessel.“

„Kapitáne, tady je Tommy Nxesi z Green Pointu.“ Zněl trochu ostražitě.

Chvíli trvalo, než si Benny všechno spojil – byl to ten praporčík, co původně vyšetřoval případ Sloetové.

„Ano, Tommy?“

„Kapitáne, mám ještě dneska přijet?“

„Ne…“ Uvědomil si, že Nxesi na rozkaz Johna Afriky čekal na jeho zavolání. „Promiňte, Tommy, měl jsem se vám ozvat…“ Griessel si představil, co ho čeká s Alexou. „Nemusíte… můžeme si promluvit zítra?“

„Takže mě dnes v noci nepotřebujete?“

„Ne, díky moc…“

„Fajn,“ vydechl Tommy úlevně.

„Díky…“ Vtom si vzpomněl, že se chtěl podívat na místo činu. „Tommy, máte ještě klíče od bytu Sloetové?“

„U sebe ne.“

„Ne, myslel jsem zítra ráno – můžeme se tam mrknout zítra ráno?“ A pak spěšně dodal – protože si uvědomil, jak se Nxesi asi cítí, sám se ocitl ve stejné situaci: „Vy jste na tenhle případ odborník. Chci slyšet, co si o tom všem myslíte vy.“

„Jistě, kapitáne. V kolik hodin?“

„V devět?“

„Budu tam, díky, kapitáne.“

Griessel zastrčil mobil do kapsy.

Ty svoje moudra si bude muset nechat pro sebe.

Když ji uviděl v kanceláři provozního, byl v šoku. Měla rozmazaný make-up, rozcuchané vlasy jí spadaly přes obličej, výstřih sklouzl až příliš hluboko, jeden sandál zůstal na noze, druhý odhodila stranou. Seděla na židli s roztaženýma nohama, lokty na kolenou a pohupovala se ze strany na stranu.

„Alexo…“

Pomalu zvedla hlavu. Poznal na ní, jak hrozně je opilá. Měla potíže na něj zaostřit. Pak zvolna zkrabatila obličej. Pokusila se narovnat, jenže to nešlo. Rozplakala se.

Griessel došel k ní, pomohl jí vstát a zkusil jí povytáhnout šaty, jenže ona se na něj pověsila. Táhl z ní alkohol a parfém.

„Jsem tady,“ zašeptal. „Omlouvám se.“ Objal ji a pevně ji k sobě přitiskl.

Po krku mu stékaly její horké slzy. „Jsem taková…“ Slabiky se jí pletly. „Jsem taková troska, Benny.“

„Nejste,“ ujistil ji.

Provozní je obešel, sehnul se a zvedl její sandál a malou večerní kabelku, která visela přes područku židle. Obojí podal Griesselovi. Botu držel na jednom prstu, jako by byla kontaminovaná. Tvářil se znechuceně.

Benny si botu i kabelku vzal. Alexa se o něj opřela celou svojí vahou.

„Pojďte,“ řekl tiše. „Půjdeme domů.“

V autě si opřela hlavu o okénko a zmateně blekotala.

„Vetřelec, Benny. To přesně jsem… oni to ví…“ Třesoucími se prsty otevřela kabelku a vylovila z ní cigarety. Zapalovač jí vypadl z ruky.

Nechtěl ji takto vidět, protože za to mohl on. Pátral po slovech útěchy, ale nedostal ze sebe nic než: „Je mi to tak strašně líto.“

Jako by ho ani neslyšela. Šátrala na podlaze po zapalovači, nakonec to vzdala, zhroutila se do opěradla a spustila: „Dívali se na mě skrz prsty.“ V záchvatu opilecké sebelítosti to opakovala pořád a pořád dokola.

Začal zvonit mobil. Jissis, co teď? Vzal to.

„Benny, tady je John Afrika. Cloete říkal, že Weekend Argus vydá krátký článek na čtrnácté straně a pak se objeví ještě něco na internetu. Jinak už bylo na všechno pozdě. Je to hrůza, Benny, to vám povím. Každopádně jsem vám chtěl říct, že budete muset rychle s něčím přijít. Dejte se hned do práce.“

„Ano, generále.“

„Dobře, Benny,“ rozloučil se Afrika.

„Dívali se na mě skrz prsty,“ opakovala dál Alexa.

Zastavil před jejím domem a v její kabelce našel klíč. Vystoupil.

„Nenechávej mě tady,“ zakňourala jako dítě.

Nasedl zpátky do auta. „Nenechám vás tu. Jenom chci odemknout dveře.“

Nechápavě se na něj podívala. „Jsem alkoholička, víš.“

Griessel přikývl, znovu vystoupil, doběhl ke dveřím a otevřel je. Vrátil se k autu a otevřel dveře spolujezdce.

„Tak půjdeme domů.“

Ona nedopověděla, jen tam seděla a už zase se pohupovala.

„Alexo, prosím.“

Pomalu zvedla levou ruku. Griessel se sklonil, přehodil si její ruku přes záda a vytáhl ji ven. Ani se neudržela na nohou. Provlekl ji brankou a nahoru na verandu. Uvnitř nahmatal vypínač a pomohl jí do schodů. Spadl jí i druhý sandál a skutálel se o dva schody níž. Šourali se spolu chodbou k její ložnici. Posadil ji na postel. Zhroutila se na bok. Rozsvítil lampičku na nočním stolku a nerozhodně se zastavil.

Musí jí přinést kabelku, zůstala v autě. A zamknout auto.

Ona pohybovala rty, něco mumlala.

„Alexo…“

Naklonil se k ní blíž, aby slyšel, co říká. Jenže ona nemluvila. Zpívala. Zpívala písničku, díky níž se proslavila. „Soetwater“, Sladká voda. Zpívala tiše, skoro neslyšně, ale čistě, bezchybně, svým jedinečným sytým hlasem.

Sklenka za svítání

pohár vody v dešti

doušek uctívání

velký hlt bolesti.

Napij se sladké vody.

„Jenom zajdu zamknout auto,“ oznámil jí.

Neodpověděla.

Spěchal. Cestou po schodech dolů si uvědomil, že když byla naposledy opilá, pokusila se o sebevraždu. Po smrti jejího manžela.

Dnes v noci tady bude muset zůstat.

Vzal její kabelku, cigarety a zapalovač, pak hromadu pořadačů, zamkl auto a utíkal zpátky.

S její neobratnou pomocí jí sundal obě velké náušnice a uložil je do nočního stolku.

„Zkuste se trochu vyspat,“ řekl.

Podívala se na něj, teď už trochu soustředěně. Pootevřela ústa. Vzala ho za hlavu, přitáhla si ho k sobě a políbila ho. Na jejích vlhkých rtech ucítil pachuť alkoholu. Stáhla ho k sobě na postel.

Položil jí ruce na ramena a jemně ji odstrčil.

Alexa vzlykla. „Ani ty mě nechceš.“

„Chci,“ odpověděl. „Ale ne takhle.“

Nakonec si lehla do polštářů. Zvedl jí nohy a položil je na postel. Otočila se k němu zády. Obešel postel, nahmatal konec přehozu a přikryl ji s ním.

Stál tam asi deset minut a poslouchal, jak se její dech zklidňuje. Až usnula.

Podíval se na hodinky. Deset minut po půlnoci. Nedělní ráno.

Den druhý

Neděle

6

Skoro do půl čtvrté pročítal informace k případu.

V pokoji vedle Alexiny ložnice si pověsil sako na háček u dveří, rozepnul si košili a vyhrnul rukávy. Posadil se na stoličku u toaletního stolku, vzal si tlustý pořadač a začal jím listovat. Dlouho měl potíže se soustředit, protože myslel na Alexu. Dívali se na mě skrz prsty. Jak si to může myslet? Vždyť ji dnes večer viděl, jak hladce na tu party zapadla, jak se tam okamžitě cítila jako doma.

Je pod vlivem, pomyslel si. Pod vlivem pochybností, života v nejistotě, touhy po úspěchu v hudební branži, pod vlivem muže, který ji podváděl, pod vlivem jeho smrti. Ale především pod vlivem alkoholu. Když to člověk takhle vzdá, když zahodí čtyři měsíce střízlivosti, když se podívá své slabosti z očí do očí, znovu si uvědomí, že není dost silný. Znovu se pak dát dohromady…

Ležela na posteli a zpívala „Soetwater“ a jeho to zasáhlo, protože z jejího hlasu slyšel hledání, touhu po nějakém okamžiku z její minulosti, kdy bylo všechno v pořádku. A moc dobře věděl, že něco takového člověk nevrátí, ať se snaží sebevíc. Proto měl v tu chvíli chuť rozplakat se s ní.

Tolik škody nikdy nemůžete napravit.

A pak ta chuť alkoholu na jejích rtech. Bože, pořád to ještě cítí. Když ho políbila, na milování ani nepomyslel, zato ho zachvátila nečekaná a obrovská touha po chlastu. A po místě, kam se vydala ona, po měkkém mlhavém světě opilosti, kde je všechno zaoblené a neškodné, kde nejsou žádné rohy a ostré hrany, které by člověku mohly ublížit.

V hlavě mu spustil alarm: tohle je cesta do pekel.

Opatrně, Benny, sám nejste čistý ještě ani rok. Dva alkoholici… to je dvojnásobné riziko.

Doktor Barkhuizen je chytrý chlap. Ovšem Benny se mu bude moct pochlubit, že dnes v noci se opět dostal o krok dál. Že pochopil další souvislosti. Když přikrýval Alexu přehozem, pocítil silné déjà vu, protože tohle už znal – ležel na posteli zpitý jak kára a Anna, jeho bývalá manželka, přes něj se soucitem, trpělivostí a láskou přehazovala deku. Kolikrát? Kolik večerů a nocí? Jak to vydržela tak dlouho?

Ucítil, jak ho začíná sžírat nechuť k sobě samému, a raději se přinutil zaměřit se na spis případu.

Hanneke Sloetová se narodila 18. června 1977 v Ladybrandu. V roce 1999 dokončila studium práv na Stellenboschské univerzitě a v roce 2001 začala pracovat v právnické firmě Silberstein Lamarque, zpočátku jako koncipientka, od roku 2002 pak jako advokátka v oddělení korporátního práva. V roce 2009 získala pozici partnerky.

Až do prosince loňského roku žila sama v domě ve Stellenboschu a každý den dojížděla autem do budovy Silberstein Lamarque na Riebeek Street v Kapském městě, kde měla v osmém patře kancelář. Před deseti měsíci si na hypotéku od Nedbank koupila byt na Rose Street 36. Stál 3 850 000 randů, ale výstavba byla dokončena až v prosinci. Do bytu v pátém patře se nastěhovala v pondělí 3. ledna.

V době smrti neměla žádný vážný nebo dlouhodobý vztah.

Podle záznamů z její přístupové karty odešla v úterý 18. ledna z budovy Silberstein Lamarque v 19:46. Když se 19. ledna nedostavila na pracovní poradu v 9:00, její osobní asistentka si začala dělat starosti. Protože Hanneke nikdy nechodila pozdě. Každý pracovní den byla ve tři čtvrtě na šest v tělocvičně a ve čtvrt na osm v kanceláři, vypověděla asistentka.

Volala jsem jí na mobil, protože ještě neměla zapojenou pevnou linku. Nebrala to. To bylo naprosto neobvyklé, ještě nikdy se to nestalo. Oznámila jsem to panu Pruisovi a v 9:40 jsem odešla z kanceláře a zajela k jejímu bytu. Bylo zamčeno. Šla jsem do podzemní garáže. Její auto stálo na svém místě. Údržbáře se mi podařilo najít až okolo 10:20. Odmítl byt odemknout. Volala jsem do kanceláře a pan Pruis zavolal svým známým u policie. Okolo 11:00 dorazili k bytu dva policisté a přikázali údržbáři otevřít dveře. Našli jsme ji mrtvou.

Ti dva policisté v uniformách se jenom přesvědčili, že je Sloetová mrtvá, odjeli a upozornili stanici v Green Pointu, že mají na stole vraždu. V 11:35 se dostavili praporčík Tommy Nxesi z Green Pointu a jeho kolega seržant Vernon April. Zajistili místo činu a přivolali ohledávače a patologa.

Ze zprávy ohledávačů získal jen dvě užitečné informace: někdo patrně otřel kliku vstupních dveří z obou stran a ve sprše v koupelně u ložnice byl nalezen jeden pubický chloupek nějakého muže, pravděpodobně bělocha. Na analýzu DNA v něm nebylo dost folikulů.

V bytě se nacházelo deset různých otisků prstů… pravděpodobně pracovníků stěhovací firmy, kteří 3. ledna stěhovali prakticky veškerý nábytek a kartonové krabice, psalo se ve zprávě. Bylo identifikováno šest z těchto otisků: patřily Hanneke Sloetové, údržbáři, který přišel týden před vraždou opravit kapající kohoutek, a čtyřem stěhovákům, které se podařilo vystopovat. Na počítači a sklenici v ložnici byly pouze otisky oběti.

Analýza krevních stop prokázala, že smrtelná rána byla oběti zasazena pravděpodobně 3,8 metru od vstupních dveří a 0,6 metru od místa, kde bylo nalezeno tělo.

A to bylo všechno. Žádný prach, kousky hlíny nebo stopy. Ani otisky rtů, nezvyklé chemikálie nebo použitelná DNA.

Nic moc neodhalil ani facebookový účet, počítač a záznamy z mobilního telefonu Sloetové. Většina e-mailů, hovorů a esemesek z 18. ledna se týkala práce. Výjimku tvořily konverzace se dvěma kamarádkami a uťatý telefonát nějakého telemarketingového prodejce. V předchozích deseti měsících se ani jednou nespojila se svým posledním vážným přítelem, jistým Eganem Rochem. Roch to ve své výpovědi potvrdil. Rozešli jsme skoro před rokem. Od té doby jsme vůbec nebyli ve spojení.

Griessel začínal chápat, proč vyšetřování skončilo nezdarem. Všichni vyslýchaní opakovali stejnou písničku: Nenapadá nás nikdo, kdo by jí mohl chtít ublížit.

Obrázek o jejím pracovním životě si musel poskládat z výpovědí jejích kolegů. Hanneke Sloetová v době úmrtí pracovala na obchodní transakci, během níž měla společnost Ingcebo Resources Limited získat podíl v Gariep Minerals Limited. Jednání probíhala už třináct měsíců. Součástí týmu bylo šest dalších zaměstnanců Silberstein Lamarque a kromě nich se transakce účastnil ještě obchodní konzultant, čtyři banky, konzultantská společnost a dvě další právnické firmy.

Naše právní společnost zastupuje zájmy SA Merchant Bank, četl Griessel ve výpovědi pana Hannese Pruise, ředitele Silberstein Lamarque. V této transakci zajišťují strukturní poradenství a figurují jako ručitelé. V podstatě tu jde o smluvní právo, spousta dřiny. Samá administrativa. Hanneke byla jednou z šesti partnerů v týmu.

Zjevně šlo o práci bez rizika, prostou tajemství a senzací.

Výpisy z jejího účtu ukazovaly na ženu, která vydělává slušné peníze a užívá si jich, nicméně své finanční záležitosti měla pod kontrolou, Griessel v nich nenašel nic, co by stálo za pozornost.

Ve dvě dvacet už se nedokázal soustředit. Posbíral všechny dokumenty a pečlivě je zařadil do pořadače. Došel k Alexiným dveřím a zaposlouchal se. Spí.

Vymočil se v koupelně pro hosty a opláchl si ruce i obličej. Vrátil se do pokoje, zavřel dveře a svlékl se. Na mobilu si nastavil budík na sedmou a ztrhaně se uložil do postele. Dlouhý den.

Jenže mozek mu pracoval dál.

Něco se mu na tom případu nelíbilo. Nešlo o nic konkrétního, spíš to byl takový pocit. Pocit vyšetřovatele, který se podíval na všechna správná místa a položil všechny správné otázky. Pečlivě, důkladně, podle předpisů. A nic víc. Žádné tušení. Žádná intuice. Dobře věděl, jak funguje vyšetřování – začnete běžnou rutinou, u lidí, kteří měli k oběti nejblíž, a když nic neobjevíte, rozhazujete sítě dál a dál. Až nakonec narazíte na něco, co se vám usadí v hlavě, podezření, falešný tón, a začnete kopat, soustředíte se, vyvíjíte nátlak. A v devíti z deseti případů se trefíte.

Instinkt.

Ve složce Sloetové nic takového nenašel. Problém se staničními detektivy tkví částečně ve výcviku, klade se obrovský důraz na pomoc znalců a technologií. Intuice už se nepočítá. Kromě toho nemají dostatek zkušeností, protože jsou často mladí, pracují v neznámém prostředí, v jiných kulturních a jazykových skupinách a pod silným tlakem ze všech stran. Snaží se, ale…

Vloupání to nebylo. Notebook i mobil zůstaly na pracovním stole… I kdyby někdo dokázal říct, jestli se něco ztratilo, krádež s největší pravděpodobností motivem nebyla.

Navíc nezemřela hned u dveří. Její tělo leželo skoro čtyři metry od vstupu a podle krevních stop ji vrah bodl nejméně tři metry od dveří. Zepředu. Nesnažila se otočit nebo utéct. Stála proti útočníkovi, ale nebránila se. Nebojovala o život. Podle svého zvyku si Griessel v duchu – byť trochu neochotně – rekonstruoval průběh událostí. Otevřela dveře. Viděla, kdo to je. Ustoupila…

Ale že by se nebránila?

Někdo otřel kliku dveří.

Hanneke Sloetová pracovala nahoře ve své ložnici. Stála tam sklenka s vínem, počítač, papíry.

Vůbec to nesedí.

A ty fotografie. Sloetová si je nechala záměrně udělat ve studiu. Svůdné. Nahé.

Přestože už rok nežila ve vážném vztahu. Tenhle rozpor mu vrtal hlavou.

Možná neměla na vztahy čas. V šest ráno už byla v tělocvičně a domů se vracela až v osm večer. A vloni ještě dojížděla autem ze Stellenboschu a večer zase zpátky.

Možná. Ale proč potom ty fotky, k čemu taková snaha?

Nesmí zapomenout zeptat se Tommyho Nxesiho, kde ty snímky našli. Kde je měla uložené?

Záměrně zůstával v myšlenkách u případu, protože se nechtěl vracet ke své dnešní ostudě. Ale těsně před usnutím si s určitým uspokojením vzpomněl, že si ho někdo spletl s Paulem Eilersem.

Takže nevypadá až tak hrozně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 7 dní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.