PATITUL

TITUL

VZOR CITACE

Vzor citace: KOUKAL, P., ČERNÝ, M., CHARVÁT, R. Zákon o ochraně průmyslových vzorů. Komentář. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015, 348 s.

Právní stav publikace je ke dni 24. 7. 2015.

© JUDr. Pavel Koukal, Ph.D., Mgr. Miroslav Černý, Ph.D., JUDr. Radim Charvát, Ph.D., LL.M., 2015

ISBN 978-80-7478-929-8 (váz.)

ISBN 978-80-7478-930-4 (e-pub)

OBSAH

Patitul

Titul

Vzor citace

Obsah

Slovo o autorech

Seznam zkratek

Seznam předpisů citovaných v komentáři

Předmluva

Úvod

ČÁST PRVNÍ OCHRANA PRŮMYSLOVÝCH VZORŮ

HLAVA I OCHRANA PRŮMYSLOVÝCH VZORŮ

§ 1 – (Působnost zákona)

§ 2 – Vymezení pojmů

§ 3 – Podmínky ochrany

§ 4 – Novost

§ 5 – Individuální povaha

§ 6 – Zpřístupnění veřejnosti

§ 7 – Průmyslové vzory dané technickou funkcí a průmyslové vzory vzájemného propojení

§ 8 – Rozpor s veřejným pořádkem nebo dobrými mravy

§ 9 – (Rozpor se staršími právy)

§ 10 – Rozsah ochrany

§ 11 – Počátek a doba trvání ochrany

HLAVA II – PRÁVO K PRŮMYSLOVÉMU VZORU

§ 12 – Právo na průmyslový vzor

Zaměstnanecký průmyslový vzor – § 13

§ 14 – (Zaměstnanecký průmyslový vzor a zánik pracovního poměru)

§ 15 – Spory o právo na průmyslový vzor

§ 16 – Odnětí ochrany a přepis

§ 17 – Účinky rozsudku ve sporu o právo na průmyslový vzor

§ 18 – (Právo na původcovství)

HLAVA III – ÚČINKY ZAPSANÉHO PRŮMYSLOVÉHO VZORU

§ 19 – Práva vyplývající ze zápisu

§ 20 – zrušen

§ 21 – zrušen

§ 22 – zrušen

§ 23 – Omezení práv vyplývajících ze zapsaného průmyslového vzoru

§ 24 – Vyčerpání práv

§ 25 – Právo předchozího uživatele

HLAVA IV – ZÁNIK A VÝMAZ PRŮMYSLOVÉHO VZORU

§ 26 – Zánik práva ze zapsaného průmyslového vzoru

Výmaz průmyslového vzoru – § 27

§ 28 – (Účinky výmazu)

§ 29 – (Návrh na výmaz)

HLAVA V – ZAPSANÝ PRŮMYSLOVÝ VZOR JAKO PŘEDMĚT VLASTNICTVÍ

§ 30 – Převod práv k zapsanému průmyslovému vzoru

§ 31 – (Zástavní právo a výkon rozhodnutí)

§ 32 – Licence

§ 33 – Spoluvlastnictví průmyslového vzoru

HLAVA VI – ŘÍZENÍ O PŘIHLÁŠCE PRŮMYSLOVÉHO VZORU

§ 34 – (Podání přihlášky průmyslového vzoru)

§ 35 – Přihláška průmyslového vzoru

§ 36 – Právo přednosti

§ 37 – Průzkum přihlášky průmyslového vzoru

§ 38 – Zápis průmyslového vzoru do rejstříku

§ 39 – Rejstřík a údaje o průmyslových vzorech zveřejňované ve Věstníku

HLAVA VII – USTANOVENÍ O ŘÍZENÍ

§ 40 – Správní řízení

§ 41 – zrušen

§ 42 – Prominutí lhůty

§ 43 – Nahlížení do spisu

§ 44 – Opravné řízení

§ 45 – Zastupování

HLAVA VIII – USTANOVENÍ ZÁVĚREČNÁ A PŘECHODNÁ

§ 46 – Ustanovení přechodná

§ 47 – Závěrečná ustanovení

ČÁST DRUHÁ Změna zákona č. 527/1990 Sb.

§ 48 – (Zrušovací ustanovení)

ČÁST TŘETÍ – ÚČINNOST

§ 49

PŘÍLOHY

Vybraná ustanovení směrnice 98/71/ES

Vybraná ustanovení nařízení 6/2002/ES

Vybraná ustanovení nařízení 2245/2002/ES

Vybraná ustanovení Ženevského znění Haagské dohody

Literatura

Užitečné odkazy

Tiráž

SLOVO O AUTORECH

JUDr. Pavel Koukal, Ph.D.

Působí od roku 2007 jako odborný asistent na Katedře občanského práva Právnické fakulty Masarykovy univerzity. Jeho vědecká činnost je zaměřena na oblast ochrany duševního vlastnictví (souběžná ochrana designu, autorských práv a ochranných známek) a občanského práva. Je spoluautorem monografie „Autorská práva a práva související v daňových souvislostech“ (ANAG, 2011), autorem knihy „Právní ochrana designu – průmyslové vzory, autorská díla“ (Wolters Kluwer ČR, 2012) a spoluautorem komentáře k obecné části občanského zákoníku (C. H. Beck, 2014). Od roku 2007 do roku 2011 působil jako asistent Veřejného ochránce práv, od roku 2012 pracuje v Centru pro transfer technologií Masarykovy univerzity.

Komentované pasáže: § 1 až 18, § 30 až 33, § 46 až 49

Mgr. Miroslav Černý, Ph.D.

Absolvoval magisterské a doktorské studium na Právnické fakultě Masarykovy univerzity, ve kterém se zaměřoval na občanské právo a právo duševního vlastnictví. Pracuje jako koordinátor oddělení Duševní vlastnictví společnosti ŠKODA AUTO a. s. Je českým patentovým zástupcem a evropským zástupcem pro komunitární ochranné známky a průmyslové vzory. Působí jako člen redakční rady časopisu Průmyslové vlastnictví. Externě vyučuje na vysokých školách a lektoruje semináře pro odbornou veřejnost. V přednáškové a publikační činnosti se zaměřuje na právo duševního vlastnictví a smluvní právo.

Komentované pasáže: § 26 až 29, § 34 až 39

JUDr. Radim Charvát, Ph.D., LL.M.

Působí od roku 2009 jako odborný asistent na Katedře mezinárodního a evropského práva Právnické fakulty Masarykovy univerzity. Specializuje se na právo duševního vlastnictví, včetně jeho ochrany na mezinárodní i unijní úrovni. Je autorem a spoluautorem odborných článků a publikací zaměřujících se na tuto problematiku. Vzdělání v oblasti práva duševního vlastnictví a práva informačních technologií a ochrany soukromí získal také na The John Marshall Law School (USA, Chicago), která mu udělila v uvedených oblastech akademické tituly LL.M. Přednáší i v anglickém jazyce pro posluchače z USA a zahraniční studenty. Je rovněž advokátem.

Komentované pasáže: § 19 až 25, § 40 až 45

SEZNAM ZKRATEK

Právní předpisy, mezinárodní smlouvy a další prameny

autorský zákon

zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon)

Bernská úmluva

Bernská úmluva o ochraně literárních a uměleckých děl ze dne 9. 9. 1886 (vyhl. č. 133/1980 Sb.), ve znění poslední revize v Paříži ze dne 24. 7. 1971

Code de la Propriété Intellectuelle

francouzský zákoník o ochraně duševního vlastnictví, zákon č. 92–597 ze dne 1. 7. 1992

Copyright, Designs and Patents Act

britský zákon o ochraně autorských děl, průmyslových vzorů a vynálezů z roku 1988

daňový řád

zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

Dodatkový protokol

Dodatkový protokol č. 1 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod

Dohoda TRIPS

Dohoda o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví (vyhl. č. 191/1995 Sb.)

ex. řád

zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů

Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb

německý zákon na ochranu proti nekalé soutěži, zákon ze dne 3. 7. 2004 (BGBl. I S. 1414), konsolidovaná verze (BGBl. I s. 254)

Geschmacksmustergesetz

německý zákon o ochraně průmyslových vzorů, zákon ze dne 12. 3. 2004 (BGBl. I S. 390), konsolidovaná verze (BGBl. I s. 2521)

Haagská dohoda

Haagská dohoda o mezinárodním přihlašování průmyslových vzorů a modelů ze dne 6. 10. 1925

IZ

zákon č.182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

Locarnské třídění

Mezinárodní třídění pro průmyslové vzory (10. vydání, platné od 1. 1. 2014)

Metodické pokyny – A

Metodické pokyny pro řízení před Úřadem průmyslového vlastnictví – část A – Obecná část

Metodické pokyny – E

Metodické pokyny pro řízení před Úřadem průmyslového vlastnictví – PRŮMYSLOVÉ VZORY – část E

Metodické pokyny – G1

Metodické pokyny pro řízení před Úřadem průmyslového vlastnictví – Sporná řízení ve věcech patentů, užitných vzorů a průmyslových vzorů – část G1

Mezinárodní úřad WIPO

Mezinárodní úřad duševního vlastnictví dle Úmluvy o zřízení Světové organizace duševního vlastnictví (vyhl. pod č. 69/1975 Sb.)

nařízení 44/2001/ES

nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech

nařízení 6/2002/ES

nařízení Rady (ES) č. 6/2002 ze dne 12. 12. 2001 o (průmyslových) vzorech Společenství, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1891/2006

nařízení 2245/2002/ES

nařízení Komise (ES) č. 2245/2002 ze dne 21. října 2002, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 6/2002 o (průmyslových) vzorech Společenství

nařízení 207/2009/ES

nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. 2. 2009 o ochranné známce Společenství

Niceské třídění

Mezinárodní třídník výrobků a služeb pro účely zápisu ochranných známek (10. verze/2015)

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obč. zák. 1964

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

Pařížská unijní úmluva

Pařížská úmluva na ochranu průmyslového vlastnictví ze dne 20. 3. 1883 (vyhl. č. 64/1975 Sb.), ve znění poslední revize ve Stockholmu ze dne 14. 7. 1967

Registered Designs Act

britský zákon o ochraně zapsaných průmyslových vzorů z roku 1949

směrnice 93/98/EHS

směrnice Rady 93/98/EHS ze dne 29. 10. 1993 o harmonizaci doby ochrany autorského práva a určitých práv s ním souvisejících

směrnice 98/71/ES

směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/71/ES ze dne 13. 10. 1998 o právní ochraně (průmyslových) vzorů

spr. řád

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

s. ř. s.

zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

Úmluva

Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (vyhl. pod č. 209/1992 Sb.)

Unfair Competition Prevention Act

japonský zákon na ochranu proti nekalé soutěži ze dne 19. 5. 1993 č. 47/1993

United States Patents Act

patentový zákon Spojených států amerických z roku 1953 (35 U.S.C.)

Ústava

zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

z. o. k.

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zák. č. 529/1991 Sb.

zákon č. 529/1991 Sb., o ochraně topografií polovodičových výrobků

zák. č. 106/1999 Sb.

zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím

zák. č. 206/2000 Sb.

zákon č. 206/2000 Sb., o ochraně biotechnologických vynálezů a o změně zákona č. 132/1989 Sb., o ochraně práv k novým odrůdám rostlin a plemenům zvířat, ve znění zákona č. 93/1996 Sb.

zák. č. 221/2006 Sb.

zákon č. 221/2006 Sb., o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví a o změně zákonů na ochranu průmyslového vlastnictví (zákon o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví)

zák. o el. podpisu

zákon č. 227/2000 Sb., o elektronickém podpisu a o změně některých dalších zákonů (zákon o elektronickém podpisu)

zák. o ochraně prům. vzorů

zákon č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů a o změně zákona č. 527/1990 Sb., o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích

zák. o ochranných známkách

zákon č. 441/2003 Sb., o ochranných známkách a o změně zákona č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích), ve znění pozdějších předpisů, (zákon o ochranných známkách)

zák. o spr. poplatcích

zákon č. 634/2004 Sb., o správních poplatcích

zák. o užitných vzorech

zákon č. 478/1992 Sb., o užitných vzorech

zák. o vynálezech

zákon č. 527/1990 Sb., o vynálezech a zlepšovacích návrzích

Zelená kniha

Zelená kniha o právní ochraně průmyslových vzorů (Green Paper on the Legal Protection of Industrial Design)

Ženevské znění

Ženevský akt Haagské dohody o mezinárodním zápisu průmyslových vzorů přijatý v Ženevě dne 2. 7. 1999

Ostatní zkratky

CTM (Community Trademark)

ochranná známka Společenství

OHIM

Úřad pro harmonizaci ve vnitřním trhu se sídlem v Alicante

RCD (Registered Community Design)

zapsaný průmyslový vzor Společenství

Soudní dvůr

bývalý Evropský soudní dvůr nebo Soudní dvůr ve smyslu čl. 9f Smlouvy o Evropské unii v Lisabonském znění

Tribunál EU

bývalý Soud prvního stupně nebo Tribunál EU ve smyslu čl. 9f Smlouvy o Evropské unii v Lisabonském znění

U. S. C.

United States Code

Úřad/ÚPV

Úřad průmyslového vlastnictví

SEZNAM PŘEDPISŮ CITOVANÝCH V KOMENTÁŘI 1),2)

Haagská dohoda o mezinárodním přihlašování průmyslových vzorů a modelů ze dne 6. 10. 1925

Úmluva o mezinárodních výstavách (č. 46/1932 Sb.)

Pařížská úmluva na ochranu průmyslového vlastnictví (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 64/1975 Sb.)

Locarnská dohoda o zřízení mezinárodního třídění průmyslových vzorů a modelů (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 28/1981 Sb.)

Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb.)

Dohoda o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví (sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 191/1995 Sb.)

Smlouva o známkovém právu (sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 199/1996 Sb.)

Smlouva o založení Evropského společenství (Úř. věst. C 321E, 29. 12. 2006, s. 327–329)

Smlouva o fungování Evropské unie (Úř. věst. C 83, 30. 3. 2010, s. 366–388)

nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství

nařízení Rady (ES) č. 3295/94 ze dne 22. prosince 1994, kterým se stanoví opatření s cílem zakázat propouštění padělků a nedovolených napodobenin do volného oběhu, režimu vývozu, zpětného vývozu nebo do některého režimu s podmíněným osvobozením od cla

nařízení Rady (ES) č. 6/2002 ze dne 12. prosince 2001 o (průmyslových) vzorech Společenství

nařízení Komise (ES) č. 2245/2002 ze dne 21. října 2002, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 6/2002 o (průmyslových) vzorech Společenství

nařízení Rady (ES) č. 1383/2003 ze dne 22. července 2003 o přijímání opatření celních orgánů proti zboží podezřelému z porušení určitých práv duševního vlastnictví a o opatřeních, která mají být přijata proti zboží, o kterém bylo zjištěno, že tato práva porušilo

nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství

nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 608/2013 ze dne 12. června 2013 o vymáhání práv duševního vlastnictví celními orgány a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1383/2003

směrnice Rady 89/104/EHS kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách

směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/71/ES ze dne 13. října 1998 o právní ochraně (průmyslových) vzorů

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/115/ES ze dne 12. prosince 2006 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/95/ES ze dne 22. října 2008, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách

ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zákon č. 71/1967 Sb., o správním řízení (správní řád)

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zákon České národní rady č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky

zákon č. 84/1972 Sb., o objevech, vynálezech, zlepšovacích návrzích a průmyslových vzorech

zákon České národní rady č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zákon č. 527/1990 Sb., o vynálezech a zlepšovacích návrzích

zákon č. 529/1991 Sb., o ochraně průmyslových vzorů a o změně zákona č. 527/1990 Sb., o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích

zákon České národní rady č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků

zákon České národní rady č. 368/1992 Sb., o správních poplatcích

zákon č. 478/1992 Sb., o užitných vzorech

zákon České národní rady č. 14/1993 Sb., o opatřeních na ochranu průmyslového vlastnictví

zákon č. 40/1995 Sb., o regulaci reklamy a o změně a doplnění zákona č. 468/1991 Sb., o provozování rozhlasového a televizního vysílání

zákon č. 137/1995 Sb., o ochranných známkách

zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii

zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím

zákon č. 30/2000 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony

zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů

zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon)

zákon č. 206/2000 Sb., o ochraně biotechnologických vynálezů a o změně zákona č. 132/1989 Sb., o ochraně práv k novým odrůdám rostlin a plemenům zvířat, ve znění zákona č. 93/1996 Sb.

zákon č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů a o změně zákona č. 527/1990 Sb., o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích

zákon č. 227/2000 Sb., o elektronickém podpisu a o změně některých dalších zákonů (zákon o elektronickém podpisu)

zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů

zákon č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností a o změně některých zákonů (zákon o církvích a náboženských společnostech)

zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích)

zákon č. 131/2002 Sb., o rozhodování některých kompetenčních sporů

zákon č. 441/2003 Sb., o ochranných známkách a o změně zákona č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích), ve znění pozdějších předpisů, (zákon o ochranných známkách)

zákon č. 417/2004 Sb., o patentových zástupcích a o změně zákona o opatřeních na ochranu průmyslového vlastnictví

zákon č. 474/2004 Sb., kterým se mění zákon č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů a o změně zákona č. 527/1990 Sb., o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích

zákon č. 499/2004 Sb., o archivnictví a spisové službě a o změně některých zákonů

zákon č. 634/2004 Sb., o správních poplatcích

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

zákon č. 221/2006 Sb., o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví a o změně zákonů na ochranu průmyslového vlastnictví (zákon o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví)

zákon č. 378/2007 Sb., o léčivech a o změnách některých souvisejících zákonů (zákon o léčivech)

zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

zákon č. 303/2013 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím rekodifikace soukromého práva

zákon č. 250/2014 Sb., o změně zákonů souvisejících s přijetím zákona o státní službě

vyhláška Federálního úřadu pro vynálezy č. 550/1990 Sb., o řízení ve věcech vynálezů a průmyslových vzorů

vyhláška Úřadu průmyslového vlastnictvíč. 97/2004 Sb., k provedení zákona o ochranných známkách

vyhláška Ministerstva vnitra č. 259/2012 Sb., o podrobnostech výkonu spisové služby

1) Předpisy jsou řazeny v pořadí:

– mezinárodní smlouvy

– právní předpisy Evropské unie

– ústavní zákony

– kodexy

– ostatní právní předpisy.

2) Není-li uvedeno jinak, jsou všechny předpisy citovány ve znění pozdějších předpisů, resp. v konsolidované verzi.

PŘEDMLUVA

Předmluva je velmi zvláštní literární útvar. Čtenář očekává, že ho předmluva navnadí a že mu řekne, zda titul, který si do své knihovny pořídil, bude zapadat prachem, nebo zda půjde o knihu, která splní svůj účel (tj. bude čtena). Pisatel naopak k předmluvě přistupuje s jistou těžkostí a nechutí, jako k nejobtížnější části svého díla. Předmluva se obvykle píše s vypětím posledních sil, ve spěchu, s jazykem na vestě. Autorovi se honí hlavou, co vlastně chtěl svým dílem říci, a přemýšlí o hlavní myšlence oné „mluvy“, „před“ niž má dát své úvodní slovo. A je nakonec rád, že nemusí psát ještě „zamluvu“, protože to už by bylo skutečně nad jeho síly.

Tento komentář je věnován nejen všem krásným užitným předmětům, ale zejména jejich tvůrcům, bez nichž by design neexistoval. Je věnován všem těm, kteří své tvůrčí schopnosti promítají do ozvláštněných vzhledů výrobků, s nimiž se dennodenně setkáváme.

V textu komentáře jsou pojmy průmyslový vzor a design používány jako synonyma. Komentář se snaží postihnout všechny aspekty ochrany průmyslových vzorů a usiluje i o rozbor problematických, sporných nebo „hluchých“ míst, o nichž by staří námořníci řekli: „Hic sunt leones“.

Nemá smysl zakrývat, že i mezi spoluautory komentáře existovaly na řešení některých otázek rozdílné názory, což se v textu projevuje spojením „autor této části komentáře se domnívá...“. Jednalo se především o problém tzv. prostých licenčních souhlasů, pravidel pro počítání lhůt / dob dle § 11 a otázku vztahu zákona o ochraně průmyslových vzorů k občanskému zákoníku (tj. do jaké míry a v jakých případech se občanský zákoník použije subsidiárně).

Jak již bylo řečeno, v designu se spojuje schopnost člověka propojovat krásu s užitečností. V textu komentáře jsme se snažili tento aspekt ochrany designu zdůraznit, a to zejména proto, že tento požadavek přímo z doslovného znění zákona (a ani ze směrnice 98/71/ES) nevyplývá. Nicméně průmyslový vzor, aby byl vůbec průmyslovým vzorem ve smyslu zákonné definice, musí být výsledkem tvůrčí duševní činnosti, která směřuje k účelnému propojení technických a estetických prvků. Bez naplnění tohoto základního požadavku by vůbec nešlo o průmyslový vzor (design).

Vzhledem k tomu, že principy průmyslověprávní ochrany (princip formality, teritoriality, časové omezenosti atd.) jsou totožné, může se čtenář v citované judikatuře setkat i s rozhodnutími, která se týkají jiných průmyslových práv (patentů, užitných vzorů či ochranných známek). Vždy však jde o takové použití, které má bezprostřední vztah ke komentovanému ustanovení či institutu v oblasti ochrany průmyslových vzorů.

Obdobným způsobem jsou v textu komentáře používána rozhodnutí Úřadu pro harmonizaci ve vnitřním trhu (OHIM), která se týkají průmyslových vzorů Společenství. Závěry z uvedených rozhodnutí mohou být aplikovány i v českém právním řádu, a to proto, že hmotněprávní úprava českých zapsaných průmyslových vzorů a průmyslových vzorů Společenství je totožná. Stejným způsobem je zacházeno i s rozhodnutími Soudního dvora Evropské unie (SDEU), a to jak ve vztahu k zapsaným, tak nezapsaným průmyslovým vzorům Společenství.

Komentář nepoužívá výčet literatury ke každému komentovanému ustanovení, a to zejména proto, že dostupná literatura k právní ochraně průmyslových vzorů není příliš četná. Při rozboru dílčích institutů jsme se snažili vycházet rovněž ze zahraničních zdrojů (např. Eichmann, von Falckenstein, 2010; Suthersanen, 2010; Dinwoodie, G. B., Janis, M. D., 2010; Howe, M., 2010; Sterling, 2008). Použitelnost zahraniční monografické a komentářové literatury je namístě, neboť právní úprava průmyslových vzorů je v rámci Evropské unie harmonizována, a proto je v zásadě možné právní závěry, k nimž dospěly právní autority v jiných zemích, přenášet i do české aplikační praxe. Citace jsou uváděny v textu zkráceným, tzv. Harvardským způsobem.

Pevně věříme, že se komentář stane užitečnou pomůckou všem, kdo s ochranou průmyslových vzorů přicházejí do styku: ať už jde o patentové zástupce, advokáty, podnikové právníky či samotné designéry. Také věříme, že se problematické otázky, které jsme se v komentáři snažili rozebrat a nastínit jejich řešení, stanou nejen předmětem dalších právních polemik, ale že na ně případně jednou, třebas i s využitím tohoto komentáře, dá konečnou odpověď soudní judikatura.

Jestliže jsme v úvodu předmluvy tento komentář věnovali kráse designu a všem designérům, závěrem předmluvy si dovolujeme poděkovat všem našim krásným ženám. Protože jen díky jejich svaté trpělivosti se tato kniha ze stavu „mission impossible“ dostala do stavu, v jakém ji čtenář právě drží v ruce.

Brno, září 2015

JUDr. Pavel Koukal, Ph.D.

vedoucí autorského kolektivu

ÚVOD

Právní ochrana designu v České republice a v Evropské unii

I. Vývoj průmyslověprávní ochrany průmyslových vzorů na území České republiky

Ochrana průmyslových vzorů má na území České republiky dlouhodobou tradici, která sahá až do 50. let 19. století. Na základě císařského patentu č. 237/1858 ř. z. byla poskytována ochrana průmyslovým vzorům tzv. vzhledovým vzorem (Geschmacksmuster). Císařský patent rozlišoval plochové vzorky (dessiny) a vzorky trojrozměrné (modely). Způsob ochrany spočíval na registračním principu. Zápisné úřady, kterými byly obchodní a živnostenské komory, neprováděly průzkum novosti, ale prováděly pouze formální průzkum přihlášky (Effenberger, 1998, s. 30). Otázka zápisné způsobilosti byla ponechána až na řízení o neplatnosti zápisu. Ten však neprováděly komory, ale obecní úřady. Soudy měly ve vztahu ke vzhledovým vzorkům pravomoc ve věcech náhrady škody způsobené neoprávněným užitím vzorku anebo ohledně sporů o původnost (autorství) vzorku.

Císařský patent platil na našem území až do roku 1952, kdy byl nahrazen zákonem č. 8/1952 Sb., o ochranných známkách a chráněných vzorech. Zápis chráněných vzorů prováděl Úřad pro vynálezy a zlepšovací náměty v Praze (soudy měly pravomoc rozhodovat spory o právo na chráněný vzor). Ochrany požívaly „nové vnější úpravy výrobků, použitelné při jejich průmyslové výrobě“ (§ 15 odst. 1). Vnější úpravou výrobku se potom rozuměl „zvláštní tvar výrobku anebo zvláštní úprava obrysů, kresby nebo barev“ (§ 15 odst. 2).

Část zák. č. 8/1952 Sb., která upravovala ochranu průmyslových vzorů, byla zrušena zákonem č. 84/1972 Sb., o objevech, vynálezech, zlepšovacích návrzích a průmyslových vzorech, který platil až do konce roku 1990. Ochranu průmyslovým vzorům poskytoval Úřad pro vynálezy a objevy v Praze, a to buď ve formě osvědčení, anebo patentu. Osvědčení, které bylo udělováno tuzemským původcům, poskytovalo v duchu socialistické teorie pouze tzv. nevýlučnou ochranu. Osvědčením se tak „stvrzovala ve vzájemném souladu práva státu a autora průmyslového vzoru“ (§ 98 odst. 1 zák. č. 84/1972 Sb.). Původci průmyslového vzoru příslušelo autorství a náležela mu odměna. Práva z poskytnuté ochrany však vykonávala buď státní organizace, v níž původce pracoval, anebo státní organizace, do jejíhož předmětu činnosti náležel předmět průmyslového vzoru a kterou určil správcem Úřad (§ 102 odst. 2 zák. č. 84/1972 Sb.). Patent na průmyslový vzor představoval výlučnou formu ochrany (tak jak ji známe dnes), která náležela původci anebo osobě, na niž bylo právo na průmyslový vzor převedeno. Patent však byl v zásadě udělován pouze cizím státním příslušníkům nebo zahraničním podnikatelským subjektům.

Mezi podmínky zápisné způsobilosti průmyslových vzorů patřila novost, průmyslová využitelnost a otázka vyřešení vnějšího vzhledu výrobku (§ 77 odst. 1 a 2 zák. č. 84/1972 Sb.). Ochrana byla poskytována na základě přihlášky průmyslového vzoru. Úřad prováděl ve správním řízení formální i věcný průzkum přihlášky. Práva z poskytnuté ochrany působila ode dne podání přihlášky průmyslového vzoru (§ 98 odst. 3 zák. č. 84/1972 Sb.).

Po pádu komunistického režimu byl záhy přijat zákon o vynálezech (zák. č. 527/1990 Sb.), který v části druhé obsahoval právní úpravu ochrany průmyslových vzorů (proto také jeho původní název byl „o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích“; dnes název zní „o vynálezech a zlepšovacích návrzích“). Byla opuštěna socialistická konstrukce nevýlučné ochrany, avšak podmínky zápisné způsobilosti zůstaly v zásadě stejné (§ 36 odst. 1 zák. o vynálezech ve znění do 30. 9. 2000), jako tomu bylo v zákoně č. 84/1972 Sb. Formou ochrany bylo osvědčení o zápisu průmyslového vzoru (§ 52 odst. 1 zák. o vynálezech, ve znění do 30. 9. 2000). Zápisem průmyslového vzoru do rejstříku se přihlašovatel stal majitelem průmyslového vzoru, kterému náleželo „výlučné právo využívat průmyslový vzor, poskytnout souhlas k využívání průmyslového vzoru jiným osobám, nebo na ně průmyslový vzor převést“ (§ 55 zák. o vynálezech, ve znění do 30. 9. 2000). Ochrana tedy (oproti dnešnímu stavu) působila až ode dne zápisu průmyslového vzoru do rejstříku, nikoliv zpětně ke dni podání přihlášky. Podání přihlášky však bylo rozhodné mj. pro dobu platnosti zápisu průmyslového vzoru, která byla 5 let ode dne podání přihlášky (§ 54 odst. 1 zák. o vynálezech, ve znění do 30. 9. 2000).

II. Zákon č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů

V roce 2000 byl přijat platný zákon č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů a o změně zák. č. 527/1990 Sb., o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích, který poskytuje ochranu zapsaným průmyslovým vzorům (tzv. nezapsaným průmyslovým vzorům poskytují ochranu čl. 1 odst. 2, 15 a 19 odst. 2 nařízení 6/2002/ES, viz dále).

Zákon o ochraně průmyslových vzorů je výsledkem implementace směrnice 98/71/ES, která stanoví členským státům povinnost zakotvit v národních právních řádech sui generis režim ochrany, v němž bude docházet k zápisům průmyslových vzorů (Suthersanen, 2010, 87). Směrnice se oproti nařízení 6/2002/ES nevztahuje na nezapsané průmyslové vzory.

V České republice je ochrana zapsaných průmyslových vzorů postavena (na rozdíl od řady evropských států, kde se neprovádí věcný průzkum – Francie, Španělsko, Itálie, země Beneluxu) na registračním principu s plným věcným průzkumem zápisné způsobilosti (viz též komentář k § 37). Průzkumný pracovník Úřadu průmyslového vlastnictví zkoumá tedy nejen to, zda má přihláška průmyslového vzoru požadované náležitosti (formální průzkum), ale zejména to, zda přihlašovaný předmět je vůbec průmyslovým vzorem, zda splňuje kritérium novosti, individuální povahy, zda je souladný s dobrými mravy a veřejným pořádkem, případně zda nekoliduje s tzv. staršími právy (§ 37 odst. 6). O zápis průmyslového vzoru do rejstříku se žádá přihláškou průmyslového vzoru. O zápisu průmyslového vzoru do rejstříku vydává Úřad průmyslového vlastnictví přihlašovateli osvědčení (§ 38 odst. 1). Takto získaná ochrana poskytuje vlastníku zapsaného průmyslového vzoru výlučné právo (§ 19 odst. 1) užívat průmyslový vzor, bránit třetím osobám užívat jej bez jeho souhlasu, poskytnout souhlas s užíváním průmyslového vzoru jiným osobám (licence) nebo na ně právo na průmyslový vzor převést. Ochrana zapsaného průmyslového vzoru trvá 5 let ode dne podání přihlášky průmyslového vzoru (§ 11 odst. 1), přičemž vlastník průmyslového vzoru může dobu ochrany opakovaně obnovit, a to vždy o 5 let, až na celkovou dobu 25 let (§ 11 odst. 2).

III. Průmyslový vzor jako nehmotný statek

Průmyslový vzor (dále i jako „design“) je teorií práva duševního vlastnictví označován za tzv. nehmotný statek. Průmyslový vzor je výsledkem tvůrčí činnosti původcovské/designérské [§ 2 písm. d)] a vztahují se k němu jak práva majetková (právo na průmyslový vzor – § 12), tak práva osobnostní (právo osobovat si původcovství – § 12 odst. 1, § 18, § 35 odst. 2 písm. c). Vzhledem k této „dualitě práv“ jej nelze považovat za věc v právním smyslu, a to ani za věc nehmotnou (Telec, 2011, s. 446; Koukal In Lavický, 2014, 1730). Nehmotnou věcí jsou totiž „jiné věci bez hmotné podstaty“, které jsou výlučně předmětem majetkových práv (§ 489, § 496 odst. 2 obč. zák.). Průmyslový vzor tak je zvláštním předmětem soukromých práv (výtvorem), k němuž se vztahují soukromá subjektivní práva osobnostní a majetkové povahy. Obdobný závěr ostatně platí i pro autorská díla (Tůma, 2012, 67).

Průmyslový vzor jako takový tedy ani nelze právním jednáním převést formou translativního převodu práv (na rozdíl od práv, která vyplývají ze zápisu průmyslového vzoru do rejstříku – § 30 odst. 1). Nehmotnou věcí v právním smyslu však již je například majetkové právo na průmyslový vzor (§ 12 odst. 1 zák. o prům vz.) nebo „zapsaný průmyslový vzor“ jakožto forma průmyslověprávní ochrany (§ 30 a násl.).

Nehmotné statky, které jsou chráněny právem duševního vlastnictví (corpus mysticum), je třeba důsledně odlišovat od nosičů, v nichž jsou zachyceny (corpus mechanicum), srov. Grosheide, 2006, s. 43. Nehmotné statky nejsou existenčně spjaty se svým nosičem a práva duševního vlastnictví (na rozdíl od práv věcných) zničením hmotného nosiče nezanikají. U průmyslových vzorů je dualita hmotného nosiče a nehmotného statku vyjádřena v zákoně o ochraně průmyslových vzorů následovně: „(...) výrobek, v němž je průmyslový vzor ztělesněn nebo na kterém je aplikován (...)“ (§ 10). Design (vzhled) konkrétního výrobku je tedy corpus mysticum, konkrétní výrobek, jehož vzhledové znaky jsou určovány průmyslovým vzorem, je corpus mechanicum.

Typickou vlastností nehmotných statků, která má přímý dopad do úpravy některých institutů v zákoně o ochraně průmyslových vzorů, je jejich potenciální ubikvita (nehmotné statky mohou být neomezeně využívány bez ohledu na místo i čas, a to blíže neurčeným počtem subjektů). Ta se promítá jednak do možnosti vlastníka zapsaného průmyslového vzoru poskytovat nevýhradní licence (§ 2360, 2361 obč. zák.), jednak do možnosti kteréhokoliv ze spoluvlastníků zapsaného průmyslového vzoru užívat průmyslový vzor (§ 33 odst. 2).

IV. Formy ochrany průmyslových vzorů

Průmyslovému vzoru je ze všech kategorií předmětů duševního vlastnictví poskytována nejpestřejší škála forem ochrany (Howe, 2010, s. 2; Suthersanen, 2010, 27, 89). Ochrana designu (Koukal, 2012, s. 16) tak může zahrnovat jak formu odpovědnostní (liability-based regime), kam spadá ochrana nekalosoutěžní (unfair competition regime), tak formu výlučných (absolutních) práv (property-based regime). Do této skupiny zařazujeme ochranu autorskoprávní (copyright), ochranu zapsaných (registered rights) nebo nezapsaných (unregistered rights) předmětů ochrany.

Uvedené formy ochrany se liší zejména co do aplikace principu publicity (zapsané průmyslové vzory), neformálnosti (autorská práva, nezapsané průmyslové vzory) či formálnosti (zapsané průmyslové vzory) vzniku ochrany. S principem formálnosti se dále pojí princip poplatkový, což znamená, že za formální úkon nezbytný ke vzniku práv je žadatel (přihlašovatel) povinen zaplatit příslušné správní poplatky (princip poplatkový se váže k zapsaným průmyslovým vzorům – např. § 11 odst. 3, § 40 odst. 2), Telec, 1994, s. 22, 38. Společným principem pro všechny druhy ochran designu je princip teritoriality, který spočívá v tom, že průmyslový vzor je chráněn vždy na určitém teritoriu (území).

Ochrana průmyslových vzorů formou zapsaných průmyslových vzorů

Tento systém ochrany předpokládá existenci speciálního právního režimu (sui generis), v jehož rámci dochází buď k udělování patentů na design (design patents – USA), nebo jsou průmyslové vzory zapisovány u registračního úřadu (státy Evropské unie). Ochrana je zde poskytována na základě registrace nebo uložení vzoru do depozitu (Howe, 2010, s. 1–3, 77). Na základě přihlášky průmyslového vzoru je zahajováno řízení, jehož výsledkem je zápis průmyslového vzoru do rejstříku. Za podání přihlášky se platí správní poplatky, poplatky se dále platí za obnovu zápisu. U zapsaných průmyslových vzorů je možné dále rozlišovat zápisný proces s prvky formálního průzkumu (zkoumají se pouze formální náležitosti přihlášky; pokud jsou splněny, bez dalšího dojde k registraci; tzv. non-novelty examination system, Fryer In Takagi, Larry, Sinjela, 2008, s. 114) a ochranu s věcným průzkumem, v němž se provádí průzkum zápisné způsobilosti, a zkoumají se pojmové znaky průmyslového vzoru.

Český systém zapsaných průmyslových vzorů je podobně jako systém americký či japonský založen na „plném věcném průzkumu“ (průzkumný pracovník Úřadu průmyslového vlastnictví tedy provádí úplný průzkum zápisné způsobilosti průmyslového vzoru; jde tedy o novelty examination system). Oproti tomu registrace zapsaných průmyslových vzorů Společenství probíhá s výrazně omezeným věcným průzkumem. OHIM zkoumá pouze to, zda přihlašovaný předmět je vůbec průmyslovým vzorem [čl. 3 písm. a) nařízení 6/2002/ES] a zda zde neexistuje výluka zápisné způsobilosti z důvodu ochrany dobrých mravů nebo veřejného pořádku (čl. 9 nařízení 6/2002/ES).

Ochrana prostřednictvím nezapsaných průmyslových vzorů

Tento režim ochrany zakládá existenci zvláštního práva nezapsaných průmyslových vzorů, které nevzniká na základě registrace průmyslového vzoru u zápisného úřadu. Režim ochrany je ovládán zásadou neformálnosti vzniku práv a do určité míry se tak podobá ochraně autorskoprávní, s tím rozdílem, že oproti autorskoprávní ochraně není požadována vyšší míra tvůrčí duševní činnosti/originality. Ochrana může být případně poskytována i tvarům, které nelze nazvat tvary originálními či ozvláštněnými.

S nezapsanými průmyslovými vzory se můžeme setkat například u britského unregistered design right (čl. 213 a 226 Copyright, Designs and Patents Act; Howe, 2010, s. 197 a násl.), v unijním právu ohledně tzv. nezapsaných průmyslových vzorů Společenství (čl. 1 odst. 2, 11 nařízení 6/2002/ES) nebo ve Spojených státech Amerických u tzv. trade dress [§ 1125(a) Lanham Act (15 U. S. C., Chapter 22); srov. Dinwoodie/Janis, 2010, s. 18, 41, 48].

V uvedených případech není k ochraně designu vyžadována registrace, udělení nebo uložení vzorku do depozitu a ochrana obvykle vzniká okamžikem zpřístupnění veřejnosti (čl. 11 odst. 1 nařízení 6/2002/ES), první aplikací na výrobku, případně prvním obchodním využitím. Doba ochrany nezapsaných průmyslových vzorů je relativně krátká. V unijním právu činí doba ochrany tři roky od oprávněného zpřístupnění průmyslového vzoru veřejnosti (čl. 11 odst. 1 nařízení 6/2002/ES), ve Spojeném království činí doba ochrany britským unregistered design right max. 15 let od uvedení výrobku, v němž je průmyslový vzor ztělesněn, na trh [čl. 216 odst. 1 písm. b) Copyright, Designs and Patents Act].

Systém ochrany nezapsanými průmyslovými vzory je třeba odlišit od nekalosoutěžní ochrany designu, jak je koncipována v Japonsku (čl. 2 odst. 4, čl. 3 odst. 1 Unfair Competition Prevention Act), v České republice (§ 2981, 2982 obč. zák.) či Spolkové republice Německo (§ 3 Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb). Ochrana proti nekalé soutěži je totiž založena na jiných (odpovědnostních) principech než ochrana práv duševního vlastnictví, a zejména nezakládá absolutní majetková práva (v kontextu občanského zákoníku dává nekalosoutěžní jednání vzniknout závazkům z deliktů; jedná se tedy o relativní majetková práva působící pouze inter partes).

Autorskoprávní ochrana průmyslových vzorů

Autorskoprávní ochrana designu je na mezinárodní úrovni upravena čl. 2 odst. 7 Bernské úmluvy, ve vnitrostátním právu § 2 a násl. autorského zákona. Jedná se o ochranu postavenou na principu absolutních práv (property-based regime), u níž se uplatňuje princip neformálnosti vzniku ochrany (ochrana vzniká ode dne zachycení díla ve smysly vnímatelné podobě – § 9 odst. 1 autorského zákona).

Autorskoprávní ochrana designu se vztahuje zejména na tzv. díla užitého umění (Schulze In Loewenheim, 2010, s. 126–128). Obvykle se jedná o díla výtvarného umění, která, kromě vlastního estetického působení, plní i další funkci: uspokojování denních potřeb (umělecká keramika, umělecké sklo, umělecká bižuterie, umělecké textilie, hračky, lustry, umělecký nábytek, loutky, figurky apod.).

Bernská úmluva rozlišuje mezi širokým pojmem „dílo užitého umění“ a užším „dílo užitého umění chráněné jako dílo umělecké“ (čl. 7 odst. 4). Toto rozlišování reflektuje stav, kdy v národních právních úpravách mohou existovat díla užitého umění, která nejsou chráněna jako díla umělecká (jsou chráněna jako průmyslové vzory anebo ochranou proti nekalé soutěži). Vychází se z toho, že mnohý výsledek lidské tvorby lze označit za dílo s nehmotným výsledkem (§ 2631 a násl. obč. zák.). Podle míry kreativity (tvůrčí osobitosti), která je v dílu obsažena, je potom konkrétní výtvor způsobilý k ochraně jako průmyslový vzor (pokud vykazuje známky individuální povahy – § 5) nebo jako autorské dílo (pokud jde o výtvor statisticky jedinečný – § 2 odst. 1 autorského zákona), případně jako obojí (zde hovoříme o souběhu ochran, viz komentář k § 1).

Díla užitého umění jsou v českém právu chráněna jako díla umělecká, pokud splňují pojmové znaky autorského díla (§ 2 odst 1 autorského zákona). Kromě již zmiňované statistické jedinečnosti tvůrčího výkonu se musí jednat o výsledek lidské tvorby zachycený ve smysly vnímatelné podobě, který má určitou (alespoň minimální) uměleckou či vědeckou hodnotu, a je možné jej zařadit do kategorie uměleckých či vědeckých výsledků.

Autorskoprávní ochrana poskytuje svému nositeli dvě kategorie práv: práva osobnostní (§ 11 autorského zákona) a práva majetková (§ 12 autorského zákona). Práva osobnostní zanikají smrtí autora [po smrti mohou nemajetkové zájmy autora hájit osoby blízké v rámci tzv. postmortální ochrany (§ 11 odst. 5 aut. zák)], práva majetková trvají obecně po dobu života a 70 let po jeho smrti (§ 27 odst. 1 autorského zákona). Na rozdíl od ochrany zapsaných či nezapsaných průmyslových vzorů nejsou majetková autorská práva převoditelná formou tzv. úplného (translativního) převodu (§ 26 odst. 1 autorského zákona). Připuštěn je pouze konstitutivní (tzv. nepravý) licenční převod (§ 2371 a násl. obč. zák.); Tůma, 2012, s. 69.

Směrnice 98/71/ES v čl. 17 ukládá členským státům povinnost kumulace ochrany autorskoprávní s režimem ochrany zapsaných průmyslových vzorů. V českém právu je (§ 1 odst. 2, § 105 autorského zákona) kumulace ochrany postavena na tzv. částečném souběhu (Koukal, 2012, s. 50). Předmět, který splňuje znaky zápisné způsobilosti průmyslových vzorů (§ 3 až 8), může být současně chráněn autorským právem, avšak pouze pokud naplňuje požadavky přísnější autorskoprávní ochrany (tedy spadá do podmnožiny předmětů statisticky jedinečných). Blíže viz komentář k § 1.

V. Ochrana průmyslových vzorů v mezinárodních smlouvách

Pařížská unijní úmluva

Pařížská unijní úmluva především stanoví, že předmětem ochrany průmyslového vlastnictví jsou mj. průmyslové vzory (čl. 1 odst. 2) a čl. 5 quinquies Pařížské unijní úmluvy dále zavazuje všechny členské státy tvořící Pařížskou unii průmyslové vzory na svém území chránit. Pařížská unijní úmluva však, s ohledem na rozdílnost národních úprav, nestanoví, jakou formou mají být průmyslové vzory chráněny (požadavek na konkrétní formu ochrany nalezneme až v čl. 25 Dohody TRIPS; Suthersanen, 2010, s. 37, 43).

Bernská úmluva

Bernská úmluva v souvislosti s autorskoprávní ochranou výsledků tvůrčí duševní činnosti rozlišuje mezi díly užitého umění, která jsou chráněna autorským právem (čl. 2 odst. 1), a mezi průmyslovými vzory (čl. 2 odst. 7). Bernská úmluva v ustanovení čl. 7 odst. 4 dále stanoví, že státy mohou zakotvit u fotografických děl a u děl užitého umění (pokud jsou chráněna jako díla umělecká) kratší dobu ochrany než u jiných druhů děl (tato doba však nesmí být kratší než období 25 let od vytvoření takového díla).

Ustanovení čl. 2 odst. 7 Bernské úmluvy zakotvuje jednak mezinárodněprávní závazek, aby členské státy poskytovaly autorskoprávní ochranu dílům užitého umění za podmínky, že uvedená díla jsou považována za díla umělecká (tato skutečnost je ponechána na právních úpravách členských států), jednak umožňuje, aby konkrétní výtvor, který nesplňuje definiční znaky autorských děl, byl chráněn jako průmyslový vzor či model. Bernská úmluva, obdobně jako Pařížská unijní úmluva, tedy výslovně neřeší, jakým způsobem mají smluvní strany poskytnout ochranu osobitému vzhledu výrobků (zda prostřednictvím autorského práva jakožto dílům užitého umění, nebo prostřednictvím zvláštní ochrany průmyslových vzorů, popř. obojí cestou). Na druhou stranu však jednoznačným způsobem řeší „konflikt“ mezi různými druhy ochrany v jednotlivých státech. Pokud tedy ve státě původu díla (zjednodušeně „ve státě, kde bylo dílo uveřejněno“ – čl. 5 odst. 4 Bernské úmluvy) je dílu poskytována ochrana průmyslověprávní (tj. jakožto průmyslovému vzoru), lze se ve všech ostatních státech dovolávat ochrany pouze „zvláštní cestou“, tj. opět cestou průmyslověprávní (pokud takovou ochranu státy poskytují). Pokud však stát, kde má být ochrana poskytována, průmyslověprávní ochranu danému dílu neposkytuje (např. v minulosti Řecko), budou díla užitého umění chráněna jako díla umělecká (samozřejmě za podmínky, že splňují definiční znaky autorských děl).

V kontextu závěrů Soudního dvora ve věci Tod‘s SpA a Tod‘s France SARL proti Heyraud SA (C-28/04) nicméně vyplývá, že aplikace čl. 2 odst. 7 Bernské úmluvy musí být eurokonformní. Soudní dvůr totiž dovodil, že „článek 12 ES, který upravuje obecnou zásadu nediskriminace na základě státní příslušnosti, musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby možnost autora domáhat se v členském státě ochrany autorského práva přiznané právní úpravou tohoto státu závisela na rozlišovacím kritériu založeném na státě původu díla“. Z tohoto důvodu je potom nutné vždy přiznat autorskoprávní ochranu (Sterling, 2008, s. 955), kterou stát poskytuje domácím autorům i státním příslušníkům jiného členského státu Evropské unie. A to i přesto, že by (s poukazem na čl. 2 odst. 7 Bernské úmluvy) za normálních okolností byla autorskoprávní ochrana „ve státě uplatňování práv“ (lex loci protectionis) vyloučena.

Dohoda TRIPS

Dohoda TRIPS jde dále především ohledně podmínek a délky ochrany průmyslových vzorů. V čl. 25 stanoví mezinárodněprávní závazek, aby členské státy poskytovaly ochranu nezávisle vytvořeným průmyslovým vzorům, které jsou „původní a nové“ (správný překlad: new or original, tedy „nové nebo původní“). Podmínka novosti a původnosti potom může být vázána na kritérium odlišnosti od známých vzorů nebo kombinaci jejich známých znaků. Zápisná způsobilost dále nemusí zahrnovat znaky technického předurčení. Doba platnosti ochrany má činit nejméně 10 let (čl. 26 odst. 3 Dohody TRIPS).

Dohoda TRIPS opět nestanoví smluvním stranám povinnost poskytovat konkrétní formu ochrany průmyslových vzorů (smluvní strany tak mohou zvolit všechny známé formy ochrany, včetně ochrany nekalosoutěžní), nicméně ve vztahu k ochraně módních (textilních) vzorů dává státům na výběr, zda ochranu poskytnou prostřednictvím zvláštní úpravy průmyslových vzorů (sui generis regime) nebo prostřednictvím ochrany autorskoprávní.

Haagská dohoda o mezinárodním přihlašování průmyslových vzorů a modelů (Haagská dohoda)

Haagská dohoda je pojímána jako zvláštní dohoda ve smyslu čl. 19 Pařížské unijní úmluvy. Česká republika není smluvní stranou Haagské dohody, ani žádného z jejich revizních znění (pokud se dále hovoří o Haagské dohodě, je tím myšleno poslední revizní znění, tj. znění Ženevské). Důvodem je (podobně jako je tomu u Spojených států amerických a Japonska) obtížná slučitelnost systému, v jehož rámci se zkoumají podmínky zápisné způsobilosti (tzv. novelty-examination system), s krátkými lhůtami pro odmítnutí účinků mezinárodního zápisu (Rýdl, 2001, s. 41). Díky kombinaci Haagského systému se systémem ochrany zapsaných průmyslových vzorů Společenství je však možné chránit průmyslový vzor i na území České republiky jakožto členského státu Evropské unie (v současné době lze získat podáním přihlášky u Mezinárodního úřadu WIPO ochranu ve všech státech Evropské unie, neboť OHIM je zápisným úřadem ve smyslu čl. 10 Ženevského znění).

Systém mezinárodního zápisu průmyslových vzorů je spravován Mezinárodním úřadem WIPO, který vede mezinárodní rejstřík (International Register) a vydává mezinárodní věstník (Bulletin des dessins et modèles internationaux/International Design Bulletin). Mezi smluvní strany patří i dvě mezinárodní organizace: Evropská unie a Africká organizace na ochranu duševního vlastnictví (OAPI). Hlavním účelem Haagské dohody je umožnit ochranu průmyslových vzorů v určených členských státech prostřednictvím podání jediné přihlášky na jediném místě, tj. přímo u Mezinárodního úřadu WIPO (Rýdl, 2001, s. 42). Druhým hlavním účelem Haagské dohody je zjednodušit spravování práv plynoucích z mezinárodně zapsaného průmyslového vzoru a změn údajů týkajících se průmyslového vzoru. Haagská dohoda umožňuje obnovu zápisu prostřednictvím zaplacení jediného obnovovacího poplatku (čl. 17 Ženevského znění), stejně tak umožňuje podat jedinou žádost o změnu údajů týkajících se průmyslového vzoru (čl. 16 Ženevského znění).

Žádost o mezinárodní zápis může podat každá fyzická nebo právnická osoba, která má na území členského státu (případně členského státu mezivládní organizace) bydliště, obvyklé sídlo nebo podnik, nebo každý příslušník státu, který je smluvní stranou. Podání mezinárodní přihlášky má stejné účinky jako podání přihlášky národní cestou (čl. 14 odst. 1) a mezinárodní zápis má stejné účinky jako zápis provedený národním úřadem (čl. 14 odst. 2). Mezinárodní úřad WIPO po obdržení přihlášky a po průzkumu formálních náležitostí mezinárodní přihlášky (čl. 8) provede mezinárodní zápis, který zveřejní a zašle kopii zveřejnění mezinárodního zápisu všem určeným úřadům (čl. 10). Každá členská země, která provádí věcný průzkum přihlášek průmyslových vzorů a která si to vyhradila, po oznámení zveřejnění provede vlastní průzkum zápisné způsobilosti průmyslového vzoru. V případě, že průmyslový vzor nevyhovuje podmínkám zápisné způsobilosti, Mezinárodní úřad WIPO oznámí, že podmínky pro udělení ochrany nejsou splněny, a účinky mezinárodního zápisu na území dané smluvní strany částečně nebo úplně odmítne (čl. 12 odst. 1).

Pokud mezinárodní zápis nabude v členské zemi účinnosti, lze tuto účinnost dodatečně zrušit (čl. 15). Doba platnosti mezinárodního zápisu je 5 let od data zápisu, přičemž zápis může být (po zaplacení obnovovacích poplatků) obnoven na dodatečná pětiletá období (čl. 17 odst. 2). Maximální doba ochrany je stanovena v příslušných národních předpisech [minimální doba, na kterou lze ochranu prodloužit, je Ženevským zněním (čl. 17 odst. 3) stanovena na 15 let].

VI. Ochrana průmyslových vzorů v Evropské unii

Směrnice 98/71/ES

Rozdíly ve vnitrostátních předpisech týkajících se práv k duševnímu vlastnictví byly Evropskou komisí vnímány jako překážka vytvoření tzv. jednotného vnitřního trhu. S ohledem na zkušenost s harmonizací známkoprávní ochrany, vydala v roce 1991 Evropská Komise Zelenou knihu o právní ochraně průmyslových vzorů (Green Paper on the Legal Protection of Industrial Design), v níž popsala své další záměry. Cílem bylo připravit jak harmonizaci právních úprav průmyslových vzorů v členských státech, tak unifikaci práva průmyslových vzorů na komunitární (unijní) úrovni (Zelená kniha, s. 5). Výsledkem těchto snah bylo nejdříve přijetí směrnice 98/71/ES a následně nařízení 6/2002/ES.

Směrnice 98/71/ES odlišuje právní podstatu zapsaných průmyslových vzorů od jiných forem ochrany (např. patenty, užitné vzory, autorská práva či nekalá soutěž – bod 7 Preambule, čl. 16) a vztahuje se pouze na zapsané průmyslové vzory. V této souvislosti stanoví členským státům povinnost zakotvit v národních právních řádech sui generis režim ochrany, v němž bude docházet k zápisům průmyslových vzorů (čl. 2 odst. 1 cit. směrnice). Současně směrnice 98/71/ES ukládá povinnost, aby v rámci zápisu průmyslových vzorů docházelo i ke zveřejnění průmyslových vzorů ve věstníku (čl. 2 odst. 2). Směrnice 98/71/ES se oproti nařízení 6/2002/ES nevztahuje na nezapsané průmyslové vzory (bod 7 Preambule této směrnice), ani blíže neupravuje, jaký model režimu sui generis ochrany mají zvolit (zejména neurčuje, zda státy mají při zápisu do rejstříku zvolit režim novelty examination system nebo non-novelty examination system). Směrnice 98/71/ES se primárně snaží sjednotit podmínky zápisné způsobilosti průmyslových vzorů a rovněž zakotvit souběžnou formu ochrany (cummulative protection) designu cestou zapsaných průmyslových vzorů a autorskoprávní ochrany (čl. 17).

Nařízení 6/2002/ES

Zatímco směrnice 98/71/ES představovala nástroj, jak harmonizovat národní právní úpravy v oblasti národních zapsaných průmyslových vzorů, představuje nařízení 6/2002/ES unifikaci právní úpravy průmyslových vzorů. Nařízení 6/2002/ES založilo dvě formy průmyslověprávní ochrany designu: zapsaný průmyslový vzor Společenství a nezapsaný průmyslový vzor Společenství.

Nařízení 6/2002/ES bylo změněno nařízením Rady (ES) č. 1891/2006 z 18. prosince 2006, kterým se mění nařízení (ES) č. 6/2002 a (ES) č. 40/94 (tímto legislativním aktem bylo zohledněno přistoupení Evropského společenství k Ženevskému znění Haagské dohody). Na nařízení 6/2002/ES dále navazují prováděcí předpisy, které vydala na základě zmocnění Evropská komise [jedná se o nařízení Komise (ES) č. 2246/2002 ze dne 16. prosince 2002 o poplatcích placených Úřadu pro harmonizaci ve vnitřním trhu a nařízení Komise (ES) č. 2245/2002 ze dne 22. října 2002, kterým se provádí nařízení o průmyslovém vzoru Společenství)].

Hlavním účelem nařízení 6/2002/ES je ustavit jednotný systém průmyslového vzoru Společenství a zavést jednotnou ochranu průmyslových vzorů s jednotnými účinky pro celé Evropské společenství/Evropskou unii (bod 1 Preambule). Průmyslový vzor Společenství má jednotnou povahu, což znamená, že má stejné účinky v celém Společenství (Evropské unii). Může být zapsán, převeden, lze se ho vzdát, může být zrušen nebo prohlášen za neplatný a jeho užívání může být zakázáno pouze pro území celého Společenství/Evropské unie (čl. 1 odst. 3). Jedinou výjimkou ze zásady jednotnosti průmyslového vzoru jsou licence, kterými lze poskytnout užívání průmyslového vzoru jak pro území celého Evropského společenství (Evropské unie), tak pouze na území jednoho nebo několika členských států (čl. 32 odst. 1).

Jednotná povaha průmyslového vzoru Společenství v sobě zahrnuje dva aspekty. Prvním je koncentrace zápisného řízení a sporů o prohlášení neplatnosti u jednotných orgánů Evropských společenství (Evropské unie), druhým je jednotný účinek soudních rozhodnutí, která se týkají práv k průmyslovým vzorům Společenství (Koschtial, 2005, s. 305).

V případě zapsaných průmyslových vzorů Společenství probíhá proces registrace (čl. 48 citovaného nařízení) a prohlášení neplatnosti (čl. 52 až 53) v jednom místě, kterým je OHIM, přičemž k zápisu dochází na základě jednotné hmotněprávní a procesněprávní úpravy. Podmínky zápisné způsobilosti jsou shodné, jako u harmonizační směrnice 98/71/ES: novost (čl. 5 a 7), individuální povaha (čl. 6 a 8), soulad s veřejným pořádkem a dobrými mravy (čl. 9). Co se týče prohlášení neplatnosti, to může být učiněno jak před OHIM, tak v rámci řízení o uplatňování práv ze zapsaného průmyslového vzoru Společenství, a to tzv. „soudy pro průmyslové vzory Společenství“ (čl. 24 odst. 1).

Druhým aspektem jednotné povahy průmyslových vzorů Společenství je možnost vydání soudního příkazu s „celoevropským dosahem“. Jestliže soud shledá v rámci řízení o uplatňování práv z průmyslového vzoru Společenství, že žaloba je důvodná, je povinen v souladu s ustanovením čl. 89 odst. 1 nařízení 6/2002/ES vydat příkaz, kterým žalovanému zakáže pokračovat v jednání, jež představuje porušení nebo hrozbu porušení průmyslového vzoru Společenství. Takové soudní rozhodnutí má dle nařízení 6/2002/ES bezprostřední účinky ve všech státech Evropských společenství (Evropské unie); srov. čl. 32 a násl. nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech. Obdobně nařízení 6/2002/ES v čl. 90 odst. 1 stanoví, že za podmínek, které upravují národní procesní předpisy jednotlivých členských států, je možné vydat i předběžné opatření, které má obdobný „celoevropský“ účinek jako zmiňovaný příkaz s negatorními účinky.

a) Zapsaný průmyslový vzor Společenství

Zápisné řízení u zapsaných průmyslových vzorů Společenství probíhá před OHIM, který sice provádí nejen formální, ale i omezený věcný průzkum zápisné způsobilosti, avšak v jeho rámci prověřuje pouze to, zda se vůbec jedná o průmyslový vzor dle čl. 3 písm. a) nařízení 6/2002/ES, a posuzuje podmínku souladnosti průmyslového vzoru s dobrými mravy/veřejným pořádkem (čl. 9 nařízení 6/2002/ES). Otázka naplnění předpokladů novosti a individuální povahy je řešena až v rámci sporného řízení o prohlášení neplatnosti (a to buď před OHIM, nebo před některým ze soudů pro průmyslové vzory Společenství).

Nařízení 6/2002/ES samostatně upravuje v čl. 14 až 18 otázku práva k průmyslovému vzoru Společenství (obdobně jako § 12 zák. o ochraně prům. vzorů), stejně jako otázku nakládání s průmyslovým vzorem Společenství jakožto předmětem vlastnictví (čl. 27 až 34 nařízení 6/2002/ES). Zapsaný průmyslový vzor tak může být převeden formou translativního převodu práv, může být předmětem práva zástavního nebo může být předmětem výkonu rozhodnutí. Ve vztahu k relativním majetkovým právům nařízení 6/2002/ES upravuje rovněž poskytování licencí (čl. 32), přičemž licenci lze poskytnout jak pro celé území Společenství (Evropské unie), tak pouze pro jeden nebo několik členských států. Účinnost licence vůči třetím osobám je (obdobně jako účinnost zápisu převodu, účinnost vzniku zástavního práva apod.) vázána až na zápis do rejstříku průmyslových vzorů Společenství (čl. 33 nařízení 6/2002/ES).

Na základě zápisu průmyslového vzoru Společenství do rejstříku získává vlastník zapsaného průmyslového vzoru časově omezenou monopolní ochranu (základní doba ochrany je 5 let s maximálním prodloužením na 25 let ode dne podání přihlášky), jejímž hlavním obsahem je právo zápovědi (čl. 19) a právo udělovat souhlas s užitím průmyslového vzoru.

b) Nezapsaný průmyslový vzor Společenství

Na základě tezí, které uváděla již Zelená kniha (část 5.2.2) byla především z důvodu požadavků textilního průmyslu, který produkuje výrobky s krátkou dobou životnosti, zavedena krátká a neformální ochrana designu tzv. nezapsaným průmyslovým vzorem Společenství. „Evropský zákonodárce“ přistoupil k tomuto kroku také s ohledem na závazky, které pro Evropskou unii vyplývají z čl. 25 odst. 2 Dohody TRIPS.

Na rozdíl od autorského práva není u nezapsaného průmyslového vzoru třeba, aby průmyslový vzor byl statisticky jedinečným výsledkem tvůrčí duševní činnosti (§ 2 odst. 1 autorského zákona), oproti ochraně nekalosoutěžní (založené na odpovědnostním principu) zase ochrana cestou nezapsaných průmyslových vzorů zakládá výlučná práva (právo na ochranu proti kopírování), přičemž dále není rozhodné, zda imitující jednání je jednáním v rozporu s dobrými mravy soutěže (§ 2976 odst. 1 obč. zák.), či nikoliv.

Nařízení 6/2002/ES nechápe režim nezapsaných průmyslových vzorů jako režim přísně oddělený od tradičního režimu registračního (oba režimy se doplňují). Propojení obou forem ochrany se projevuje především v tom, že nařízení 6/2002/ES poskytuje vlastníku průmyslového vzoru tzv. ochrannou lhůtu (grace period), v rámci níž je možné přihlásit (dosud nezapsaný) průmyslový vzor k ochraně, aniž je předchozí zveřejnění vlastníkem na překážku novosti nebo individuální povahy (čl. 7 odst. 2 nařízení 6/2002/ES). Stejná kombinace ochran se potom uplatní i ve vztahu mezi národním zapsaným průmyslovým vzorem a nezapsaným průmyslovým vzorem Společenství. I zde může vlastník nezapsaného průmyslového vzoru Společenství využít ochrannou lhůtu (§ 6 odst. 2) a v rámci jejího plynutí podat přihlášku průmyslového vzoru (aniž by zpřístupnění veřejnosti v takové ochranné lhůtě bylo na překážku novosti nebo individuální povahy).

Definiční kritéria (jakási quasi zápisná způsobilost) nezapsaného průmyslového vzoru Společenství jsou stejná, jako v případě zapsaného průmyslového vzoru. Oproti zapsanému průmyslovému vzoru je však pro posuzování novosti a individuální povahy rozhodný okamžik zpřístupnění průmyslového vzoru veřejnosti, a nikoliv okamžik podání přihlášky (resp. okamžik uplatňovaného data přednosti). Pro počátek vzniku ochrany je sice rozhodující okamžik zpřístupnění veřejnosti v rámci Společenství/Evropské unie (čl. 11 odst. 1 nařízení 6/2002/ES), ovšem s ohledem na rozhodnutí Soudního dvora ve věci Gautzsch Großhandel GmbH & Co. KG proti Münchener Boulevard Möbel Joseph Duna GmbH (C-479/12, bod 33) není nezbytné, aby událost zakládající zveřejnění nastala na území Evropské unie (opačně dříve rozhodl německý Bundesgerichtshof v rozhodnutí I ZR 126/06 – Gebäckpresse). Podmínkou kvalifikovaného zveřejnění však je, aby „zpřístupnění veřejnosti mohlo vejít ve známost v odborných kruzích činných v rámci Unie a specializovaných v daném oboru během obvyklých obchodních činností“ (čl. 11 odst. 2 nařízení 6/2002/ES).

Doba ochrany se u nezapsaného průmyslového vzoru počítá od okamžiku zpřístupnění průmyslového vzoru veřejnosti. V případě nezapsaného průmyslového vzoru z logiky věci není možné žádat o obnovení zápisu, doba ochrany je tak fixně stanovena na dobu tří let (čl. 11 odst. 1 nařízení 6/2002/ES). Oproti zapsanému průmyslovému vzoru poskytuje nezapsaný průmyslový vzor značně zúžený katalog výlučných práv. Jediné právo, které nařízení 6/2002/ES vlastníku nezapsaného průmyslového vzoru přiznává, je právo zápovědní, a to pouze v případech, kdy napadané užití vyplývá z kopírování průmyslového vzoru (čl. 19 odst. 2 nařízení 6/2002/ES). Zápovědní právo se však nevztahuje na takové užívání průmyslového vzoru, které vyplývá z nezávislé tvůrčí práce původce nezapsaného průmyslového vzoru, u něhož se lze důvodně domnívat, že nebyl obeznámen s průmyslovým vzorem, který byl zpřístupněn veřejnosti jeho vlastníkem (čl. 19 odst. 2 nařízení 6/2002/ES).

Nezapsaný průmyslový vzor může být prohlášen za neplatný pouze soudem pro průmyslové vzory Společenství (žádné zápisné řízení před OHIM neprobíhá). V souladu s čl. 24 odst. 3 nařízení 6/2002/ES může soud nezapsaný průmyslový vzor prohlásit za neplatný pouze v rámci řízení o prohlášení neplatnosti nebo v rámci řízení o uplatňování práv na základě návrhu protistrany.

VII. Průmyslové vzory a jiné formy ochrany

Směrnice 98/71/ES v čl. 16 upravuje poměr mezi právy vznikajícími na základě zápisů průmyslových vzorů do rejstříku a jinými formami ochrany (nezapsaná práva k průmyslovému vzoru, ochranné známky nebo jiná označení, patenty a užitné vzory, práva k zvláštním druhům písma, občanskoprávní odpovědnost nebo nekalá soutěž), přičemž uvedené právní režimy mají existovat nezávisle na ochraně zapsaných průmyslových vzorů. Z tohoto důvodu je možné konkrétní předmět chránit více způsoby a event. uplatnit žalobní nároky z více právních důvodů.

Ochrana nekalosoutěžní

Nekalosoutěžní ochrana je postavena na odpovědnostním principu (liability-based regime). Jedná se o zvláštní druh soukromoprávního deliktu, který zakládá relativní majetková práva působící mezi stranami sporu (inter partes). Nekalosoutěžní ochrana se může vztáhnout na ochranu designu zejména v případě, že nekalosoutěžní jednání bude naplňovat znaky zvláštních skutkových podstat nekalé soutěže vyvolání nebezpečí záměny (§ 2981 odst. 2 a 3 obč.zák.) nebo parazitování na pověsti (§ 2982 obč. zák.). V rámci nekalosoutěžní ochrany se lze bránit především proti napodobení zvláštní úpravy výrobku. Osoba, jejíž právo bylo nekalou soutěží ohroženo nebo porušeno, může proti rušiteli požadovat, aby se nekalé soutěže zdržel nebo aby odstranil závadný stav. Dále může požadovat přiměřené zadostiučinění, náhradu škody a vydání bezdůvodného obohacení (§ 2988 obč. zák.).

Ochrana známkoprávní

Známkoprávní ochrana je založená na principu absolutních práv (property-based regime), přičemž se u ní uplatňuje registrační princip, princip teritoriality a princip poplatkový (poplatkový ani registrační princip se však nepoužije u všeobecně známých známek dle čl. 6bis Pařížské unijní úmluvy). Na území České republiky existují čtyři druhy ochranných známek: národní ochranné známky, mezinárodní ochranné známky, ochranné známky Společenství a všeobecně známé známky (§ 2 zák. o ochranných známkách). Mezi základní podmínky zápisné způsobilosti patří grafická znázornitelnost a rozlišovací způsobilost.

Prostřednictvím známkoprávní ochrany lze chránit i trojrozměrné ochranné známky. Absolutním důvodem pro odmítnutí ochrany je však skutečnost, že ochranná známa je „tvořena výlučně tvarem, který vyplývá z povahy samotného výrobku nebo který je nezbytný pro dosažení technického výsledku anebo který dává výrobku podstatnou užitnou hodnotu“ [§ 4 písm. e) zák. o ochranných známkách, čl. 7 písm. e) nařízení 207/2009/ES]. Oproti ostatním formám ochrany designu je délka známkoprávní ochrany časově neomezená za předpokladu, že vlastník ochranné známky opakovaně žádá o prodloužení doby ochrany a svým chováním nezavdá důvody pro zrušení ochranné známky (§ 31 zák. o ochranných známkách, čl. 51 nařízení 207/2009/ES) nebo prohlášení ochranné známky za neplatnou (§ 32 zák. o ochranných známkách, čl. 52 a 53 nařízení 207/2009/ES). Základní doba známkoprávní ochrany je 10 let ode dne podání přihlášky ochranné známky (§ 29 odst. 1 zák. o ochranných známkách; čl. 46 nařízení 207/2009/ES).

Ochrana vynálezů a technických řešení

Do rozsahu pojmu průmyslový vzor spadají pouze znaky, které nejsou předurčeny technickou funkcí průmyslového vzoru. Přestože celkový dojem, který průmyslový vzor vyvolává, je určen jak znaky technickými, tak znaky tvůrčími, pouze tvůrčím znakům je poskytována ochrana [§ 2 písm. d), § 7].

Na rozdíl od souběhů mezi právem autorským a právem průmyslových vzorů (§ 1 odst. 2, čl. 17 směrnice 98/71/ES), není souběh mezi právem patentovým/právem užitných vzorů a právem průmyslových vzorů možný. Pokud by bylo přípustné přihlásit tvar výrobku předurčený technickou funkcí jakožto průmyslový vzor, přihlašovatel by získal v podstatě totožnou ochranu, jako v případě patentu, s tím, že by výrazně ušetřil na poplatcích za překlady, za věcný průzkum, za udržování patentu v platnosti, a navíc by jeho technické řešení bylo (ve většině států) chráněno o pět let déle než v případě ochrany patentem.

Vynálezům (technickým řešením) je tak tradičně poskytována průmyslověprávní ochrana prostřednictvím zvláštních právních režimů (právo patentové/právo užitných vzorů). Tato ochrana je poskytována za splnění poměrně přísných podmínek (novost, vynálezecká činnost a průmyslová využitelnost) a na relativně krátký časový úsek (max. 20 let u patentu/10 let u užitného vzoru).

ZÁKON
č. 207/2000 Sb.
ze dne 21. června 2000
O OCHRANĚ PRŮMYSLOVÝCH VZORŮ

a o změně zákona č. 527/1990 Sb., o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích

Ve znění zákona č. 474/2004 Sb., č. 59/2005 Sb., č. 501/2004 Sb., č. 221/2006 Sb., č. 303/2013 Sb.

Parlament se usnesl na tomto zákoně České republiky:

ČÁST PRVNÍ – OCHRANA PRŮMYSLOVÝCH VZORŮ

HLAVA I – OCHRANA PRŮMYSLOVÝCH VZORŮ

§ 1 – (Působnost zákona)

(1) Průmyslové vzory, které splňují podmínky podle tohoto zákona, zapisuje Úřad průmyslového vlastnictví (dále jen „Úřad“) do rejstříku.

(2) Ustanoveními tohoto zákona není dotčena ochrana poskytovaná shodným předmětům podle práva autorského, občanského, práva k ochranným známkám, popřípadě jiným zvláštním právním předpisem.

Přehled výkladu:

I. Věcná působnost zákona (1 až 16)

II. Osobní působnost zákona (17 až 19)

III. Místní působnost zákona (20 a 21)

IV. Časová působnost zákona (22)

V. Vztah zákona o ochraně průmyslových vzorů k jiným právním předpisům (23 až 28)

VI. Vztah zákona o ochraně průmyslových vzorů k občanskému zákoníku a správnímu řádu (29 až 32)

I. Věcná působnost zákona

1. Zákon o ochraně průmyslových vzorů upravuje práva a povinnosti, která souvisí s průmyslověprávní ochranou průmyslových vzorů. Z hlediska možných forem ochrany se zákon vztahuje pouze na tzv. zapsané průmyslové vzory. Nezapsané průmyslové vzory, které mají účinky na území České republiky, jsou upraveny čl. 1 odst. 2 písm. b), čl. 11 a čl. 19 odst. 2 nařízení 6/2002/ES. Nezapsané vnější vzhledy výrobků jakožto „zvláštní označení závodu“ (§ 2981 odst. 1 a 2 obč. zák.), případně vzhled výrobků s určitou pověstí (§ 2982 obč. zák.), rovněž může chránit právo na ochranu proti nekalé soutěži, případně všeobecně známé trojrozměrné ochranné známky ve smyslu čl. 6bis Pařížské unijní úmluvy.

2. Zákon z hlediska své věcné působnosti upravuje následující okruhy práv a povinností:

a) soukromá subjektivní práva a povinnosti,

b) veřejná subjektivní práva a povinnosti,

c) působnost a pravomoc Úřadu průmyslového vlastnictví,

d) pravomoc soudů.

Soukromá subjektivní práva a povinnosti

3. Soukromými subjektivními právy a povinnostmi osobnostní i majetkové povahy jsou: (i) individuální vlastnické právo k zapsanému průmyslovému vzoru (§ 19 a násl., § 30), (ii) spoluvlastnictví průmyslového vzoru (§ 33), (iii) osobnostní právo původcovské [§ 13 odst. 1 věta druhá, § 18, § 35 odst. 2 písm. c)], (iv) právo na průmyslový vzor [§ 12, včetně (v) práva zadavatele na uplatnění práva na průmyslový vzor (§ 13 odst. 3) či (vi) práva původce na dodatečné vypořádání (§ 13 odst. 4)], (vii) relativní majetková práva souvisící s průmyslovým vzorem jako předmětem vlastnictví [licence (§ 32), převod (§ 31)] nebo (viii) zvláštní absolutní majetková práva souvisící s průmyslovým vzorem jako s předmětem vlastnictví (zástavní právo – § 31 odst. 2).

4. Ochranu uvedeným soukromým subjektivním právům poskytují soudy v rámci civilního sporného řízení (§ 7 o. s. ř.). Dále viz komentář k § 15 až 19.

5. Soukromá práva majetkové povahy (právo na průmyslový vzor, práva vyplývající ze zápisu, licence) jsou převoditelná, a to jak inter vivos, tak mortis causa, soukromá práva osobnostní povahy (právo původcovské) převoditelná nejsou. Jakožto práva převoditelná mohou být práva vyplývající ze zápisu (zapsaný průmyslový vzor) rovněž předmětem výkonu rozhodnutí (§ 31 odst. 2) nebo mohou být předmětem výkonu zástavního práva (§ 1359 a násl. obč. zák.).

6. Vzhledem k tomu, že práva ze zapsaného průmyslového vzoru jsou nehmotnou movitou věcí (§ 496 odst. 2 obč. zák.), která je evidována ve veřejném seznamu, uplatňuje se pro jejich translativní i konstitutivní převod registrační princip (resp. princip publicity). Znamená to, že translativní převod (resp. jeho účinnost) je dovršen zápisem do rejstříku průmyslových vzorů (§ 30 odst. 1), konstitutivní převod s účinky erga omnes je rovněž dovršen zápisem licence do rejstříku průmyslových vzorů (§ 32 odst. 3).

Veřejná subjektivní práva a povinnosti

7. S ohledem na judikaturu zvláštního senátu pro rozhodování kompetenčních sporů dle zák. č. 131/2002 Sb. (rozhodnutí Konf 93/2003, Konf 102/2003, Konf 9/2004) se v případě práva na udělení průmyslověprávní ochrany či práva na zápis do rejstříku jedná o veřejná subjektivní práva. Z tohoto důvodu mají soudní pravomoc ve věci přezkumu rozhodnutí Úřadu průmyslového vlastnictví soudy ve správním soudnictví.

8. Mezi veřejná subjektivní práva dle uvedené judikatury tak patří všechna práva v případě, kdy Úřad průmyslového vlastnictví vystupuje vůči účastníku správního řízení v nadřazeném postavení a autoritativně o těchto právech rozhoduje. Z hlediska systematiky zákona tedy jde o všechna procesní práva v řízení o přihlášce průmyslového vzoru (§ 34 a násl.) či práva na odnětí ochrany a přepis (§ 16). Blíže viz komentář k § 47.

Působnost a pravomoc Úřadu průmyslového vlastnictví

9. Povinnost zřídit úřad pro zápisy a udělování průmyslověprávní ochrany pro Českou republiku vyplývá z jejích mezinárodněprávních závazků, konkrétně z čl. 12 Pařížské unijní úmluvy, který ukládá unijním zemím „zřídit zvláštní úřad pro průmyslové vlastnictví a ústřední přihlašovnu, aby bylo možno oznamovat veřejnosti patenty na vynálezy, užitné vzory, průmyslové vzory nebo modely a tovární nebo obchodní známky“.

10. Úřad průmyslového vlastnictví je ústředním orgánem státní správy (§ 2 bod 4 zák. č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky). Základním zákonem, který zakotvuje působnost Úřadu, je zákon č. 14/1993 Sb., o opatřeních na ochranu průmyslového vlastnictví, ve znění zák. č. 250/2014 Sb. Ten v § 2 písm. a) zakotvuje působnost Úřadu ohledně poskytování „ochrany na vynálezy, průmyslové vzory, užitné vzory, topografie polovodičových výrobků, ochranné známky a označení původu výrobků“. Ve vztahu k průmyslovým vzorům je kromě toho Úřadu průmyslového vlastnictví zakotvena výslovná působnost v § 1, 27, 34 a 39 zák. o ochraně prům. vzorů.

11. Mezi pravomoci Úřadu průmyslového vlastnictví patří veškeré procesní nástroje a mocenské prostředky, kterými v rámci výkonu své působnosti disponuje. V zápisném řízení jde zejména o průzkum přihlášky (§ 37), výzvu k prokázání práva přednosti (§ 36 odst. 2), výzvu k odstranění nedostatků přihlášky (§ 37 odst. 4), provedení zápisu do rejstříku (§ 38), vydání rozhodnutí o zamítnutí přihlášky (§ 37 odst. 6) atd. V řízení výmazovém jde zejména o pravomoc vydat rozhodnutí (§ 27), v procesu obnovy zápisu potom jde o faktický úkon ve věci prodloužení doby ochrany (§ 11) atd.

Pravomoc soudů

12. V návaznosti na dělení práv průmyslového vlastnictví na soukromá subjektivní práva a veřejná subjektivní práva (viz uvedená judikatura kompetenčního senátu), je zákonem nepřímo stanovena i pravomoc soudů.

13. Zatímco v oblasti rozhodování sporů vzniklých ze soukromých subjektivních práv je obecně dána pravomoc civilních soudů (§ 7 o. s. ř.), v případě přezkumu rozhodnutí Úřadu průmyslového vlastnictví je dána pravomoc soudů ve správním soudnictví (§ 47 odst. 3)

14. Soudy v občanském soudním řízení projednávají a rozhodují spory a jiné právní věci, které vyplývají z poměrů soukromého práva, pokud je podle zákona neprojednávají a nerozhodují o nich jiné orgány (§ 7 o. s. ř.). Příkladem soukromoprávního sporu, který primárně nespadá do rozhodovací pravomoci civilního soudu, tak jsou například spory v rámci výmazového řízení [spor mezi vlastníkem starších práv a vlastníkem zapsaného průmyslového vzoru – § 27 odst. 1 písm. d); spor mezi vlastníkem ochranné známky a vlastníkem zapsaného průmyslového vzoru – § 27 odst. 1 písm. e); spor mezi nositelem autorských práv a vlastníkem zapsaného průmyslového vzoru – § 27 odst. 1 písm. f) atd.]. Tyto druhy sporů rozhoduje v rámci tzv. sporného řízení Úřad průmyslového vlastnictví dle správního řádu (§ 141 spr. řádu). Přestože v těchto případech jde o rozhodnutí správního orgánu o soukromých subjektivních právech, na základě výslovného ustanovení zákona (§ 47 odst. 3) i taková rozhodnutí Úřadu průmyslového vlastnictví podléhají soudnímu přezkumu dle s. ř. s., nikoliv dle části páté. o. s. ř. Viz komentář k § 47.

15. Naproti tomu spory o právo na průmyslový vzor (§ 15 odst. 1), spory o původcovství (§ 13 odst. 1 věta druhá, § 18), spory ohledně vymáhání práv vzniklých na základě zápisu průmyslového vzoru do rejstříku (§ 19 a násl., § 1 a násl. zák. č. 221/2006 Sb.), spory z licenčních smluv, spory o převod práva na průmyslový vzor, spory o převod zapsaného průmyslového vzoru, spory o existenci zástavního práva (§ 7 o. s. ř.) atd. rozhodují soudy v civilním řízení. Věcná příslušnost je dána buď krajským soudům dle § 9 odst. 2 písm. g) o. s. ř. nebo Městskému soudu v Praze dle § 6 zák. č. 221/2006 Sb. Blíže viz komentář k § 15.

16. Zákon o ochraně průmyslových vzorů výslovně pravomoc civilních soudů zmiňuje v § 15 odst. 1 („spory o určení práva na průmyslový vzor rozhodují soudy“). Důvod existence tohoto ustanovení je spíše historický než doktrinální. Ustanovení § 53 odst. 2 zák. o vynálezech ve znění do 30. 9. 2000 totiž stanovilo, že „Úřad na žádost přepíše majitele průmyslového vzoru, jestliže příslušný orgán ve sporu o právo podat přihlášku průmyslového vzoru rozhodne, že toto právo přísluší jiné osobě“. Ustanovení § 15 odst. 1 potom výslovně deklaruje, že orgánem, který rozhoduje spory o právo na průmyslový vzor, jsou soudy, nikoliv Úřad průmyslového vlastnictví.

II. Osobní působnost zákona

17. Osobní působnost zákona se vztahuje na všechny osoby v právním smyslu (§ 18 obč. zák.) bez ohledu na státní příslušnost. Svěřenský fond (§ 1448 a násl. obč. zák.) ani živé zvíře (§ 494 obč. zák.) nositelem průmyslově právní ochrany být nemohou, neboť nejde o subjekty práva. Zatímco původcem průmyslového vzoru může být pouze fyzická osoba [§ 2 písm. d)], přihlašovatelem či vlastníkem průmyslového vzoru může být jak osoba fyzická, tak právnická.

18. Vlastníkem zapsaného průmyslového vzoru může být osoba s domicilem na území České republiky, ale také kterákoliv zahraniční osoba. V souvislosti s průmyslovými právy se již tradičně uplatňuje zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti (tzv. režim národního zacházení – čl. 2 Pařížské unijní úmluvy, čl. 3 Dohody TRIPS), který je v některých případech navíc doplněn doložkou nejvyšších výhod (čl. 4 Dohody TRIPS).

19. Jediný rozdíl, který se tradičně uplatňuje ve vztahu k zahraničním přihlašovatelům, je jejich povinné zastoupení patentovým zástupcem či advokátem (§ 45, čl. 2 odst. 3 Pařížské unijní úmluvy). Podstatné však je, že za zahraničního přihlašovatele se považuje osoba, která nemá na území České republiky bydliště nebo sídlo. Kritériem pro určení zahraničního přihlašovatele tak je jeho domicil, nikoliv státní příslušnost (obdobně viz § 3024 obč. zák.). Z tohoto hlediska i český státní příslušník, který má domicil například na Slovensku, musí být v řízeních před Úřadem průmyslového vlastnictví kvalifikovaně zastoupen. Viz komentář k § 45.

III. Místní působnost zákona

20. V případě ochrany průmyslových vzorů se aplikuje tradiční princip teritoriality. Znamená to, že průmyslověprávní ochrana se vztahuje pouze na území daného státu (České republiky). V rámci tohoto území je místní působnost zákona jednotná. Případné převedení práva na průmyslový vzor (§ 12), přihlášky průmyslového vzoru (§ 35) nebo zapsaného průmyslového vzoru (§ 30) tak má účinky pouze pro území celé České republiky. Naopak konstitutivní převod práva (licence) může, z hlediska svého územního rozsahu, zahrnovat i určitou část území České republiky (byť to nebývá příliš obvyklé).

21. Z hlediska principu teritoriality je dále třeba zmínit, že díky unijním předpisům může konkrétní vzhled výrobku na území České republiky chráněn nejen cestou národního zapsaného průmyslového vzoru, ale rovněž cestou zapsaného či nezapsaného průmyslového Společenství, přičemž tyto formy ochrany jsou na sobě nezávislé (srov. čl. 96 odst. 1 nařízení 6/2002/ES).

IV. Časová působnost zákona

22. K časové působnosti zákona viz komentář k § 46.

V. Vztah zákona o ochraně průmyslových vzorů k jiným právním předpisům

23. Ohledně vztahu zákona o ochraně průmyslových vzorů k jiným právním předpisům je třeba zmínit, že směrnice 98/71/ES v čl. 16 upravila poměr mezi právy vznikajícími na základě zápisů průmyslových vzorů do rejstříku a jinými formami ochrany. Podle tohoto ustanovení platí, že směrnice 98/71/ES nemá vliv na ta ustanovení unijního nebo vnitrostátního práva, která se týkají práv k nezapsaným průmyslovým vzorům, ochranným známkám nebo jiným označením s rozlišovací způsobilostí, práv k patentům a užitným vzorům, práv ke zvláštním druhům písma, občanskoprávní odpovědnosti nebo práv na ochranu proti nekalé soutěži. Právní režimy ochrany zapsaných průmyslových vzorů a jiné režimy ochrany tak podle směrnice 98/71/ES mají existovat nezávisle na sobě.

24. Směrnice 98/71/ES (čl. 17) dále stanoví, že je třeba zakotvit zásady pro kumulaci ochrany zapsaných (průmyslových) vzorů a ochrany poskytované stejným předmětům ochrany prostřednictvím autorského práva (shodně též viz bod 8 Preambule směrnice 98/71/ES). Podle tohoto ustanovení mají být průmyslové vzory rovněž způsobilé ochrany prostřednictvím autorského práva. Členským státům se sice ponechává na vlastním uvážení, jaké podmínky pro autorskoprávní ochranu v takových případech stanoví, rozhodující však je, že předměty chráněné právem průmyslových vzorů mají (alespoň do určité míry) rovněž podléhat ochraně práva autorského. Samotný autorský zákon stanoví totéž: „(...) ochrana děl podle práva autorského nevylučuje ochranu stanovenou zvláštními právními předpisy“ (§ 105 autorského zákona).

25. Výklad čl. 17 směrnice 98/71/ES (vztah ochrany zapsaných průmyslových vzorů a ochrany autorskoprávní) byl předmětem řízení o předběžné otázce před Soudním dvorem ve věci Flos Spa proti Semeraro Casa e Famiglia Spa (C-168/09). Soudní dvůr mj. dovodil, že předměty, které jsou způsobilé k ochraně zapsanými průmyslovými vzory, musí být současně chráněny i autorským právem (bod 37), a to ode dne jejich vytvoření či zachycení v jakékoliv formě. Členským státům se nicméně ponechává na zvážení, jakou míru originality/původnosti budou u autorskoprávní ochrany vyžadovat (bod 41). Délka autorskoprávní ochrany se potom řídí směrnicí 93/98/EHS, a činí dobu života autora a 70 let po jeho smrti. Soudní dvůr uvedl, že z čl. 17 směrnice 98/71/ES vyplývá (i) požadavek na znovuobnovení doby ochrany pro předměty, které byly považovány za „právně volné“, anebo na (ii) nové vytvoření ochrany pro předměty, na které se dle právních řádů členských států původně autorskoprávní ochrana vůbec nevztahovala (bod 42).

26. Při rozboru § 1 odst. 2 je možné narazit na určitou výkladovou nejasnost ohledně pojmu „shodné předměty“. Tento termín je v kontextu rozhodnutí Flos proti Semeraro (viz výše) nutné vyložit tak, že se jedná o zapsaný průmyslový vzor (§ 1 odst. 1), který současně odpovídá definici ochrany obsažené v jiném předpise (autorském zákoně). V případě autorských děl § 2 odst. 1 autorského zákona stanoví, že předmět autorskoprávní ochrany musí být jedinečným výsledkem duševní činnosti [nikoliv mít pouze individuální povahu (odlišovací způsobilost), jak požaduje zákon o ochraně průmyslových vzorů v § 5]. Jestliže porovnáme množinu předmětů, které jsou jedinečné, a množinu předmětů majících individuální povahu, dospějeme k závěru, že předměty jedinečné tvoří podmnožinu předmětů majících individuální povahu. Z hlediska zákonů formální logiky a jazykového výkladu obou termínů totiž lze dovodit, že každý předmět, který je jedinečný, má současně i individuální povahu. Jedinečný předmět se totiž z povahy věci vždy bude odlišovat od existujících průmyslových vzorů takovým způsobem, že vyvolává u informovaného uživatele odlišný celkový dojem (§ 5 odst. 1, § 10 odst. 1).

27. Ustanovení § 1 odst. 2 tedy stanoví, že množina předmětů majících individuální povahu (§ 5), splňujících podmínku novosti (§ 3 odst. 1) a souladu s dobrými mravy a veřejným pořádkem (§ 8), může být současně chráněna i autorským právem, avšak pouze v těch případech, kdy předmět ochrany splňuje požadavky přísnější autorskoprávní ochrany (spadá do podmnožiny předmětů, jenž jsou statisticky jedinečnými výsledky tvůrčí duševní činnosti). Určité výjimky mohou existovat u fotografií aplikovaných na výrobku, u nichž se nebude uplatňovat kritérium statistické jedinečnosti, ale původnosti (§ 2 odst. 2 autorského zákona).

28. V souvislosti s výše uvedeným je třeba dodat, že i průmyslové vzory, které nejsou zapsány do rejstříku a které byly zpřístupněny veřejnosti [čl. 1 odst. 2 písm. b) nařízení 6/2002/ES], tedy nezapsané průmyslové vzory, mohou být chráněny autorským právem. V takovém případě však nebude aplikován zákon o ochraně průmyslových vzorů, ale nařízení 6/2002/ES (čl. 96 odst. 2), které se vztahuje na nezapsané průmyslové vzory Společenství.

VI. Vztah zákona o ochraně průmyslových vzorů k občanskému zákoníku a správnímu řádu

29. Občanský zákoník upravuje soukromá práva a povinnosti osobní a majetkové povahy, která se řídí občanským zákoníkem v tom rozsahu, v jakém je neupravují jiné právní předpisy (§ 9 odst. 2 obč. zák.; Lavický, 2014, s. 95; Melzer, Tégl, Telec In Melzer, Tégl, 2013, s. 189). Jinými právními předpisy přitom tradičně jsou předpisy na ochranu průmyslového vlastnictví. Specialitu vůči občanskému zákoníku potom výslovně potvrzuje § 47 odst. 1: „Ve věcech neupravených tímto zákonem se použijí přiměřeně ustanovení občanského zákoníku“.

30. Nejvyšší správní soud v otázce vzájemného vztahu mezi občanskoprávními a průmyslově právními předpisy konstatuje: „Použití obecných ustanovení občanského práva přichází v úvahu, pokud by nebylo možno vystačit ani se zvláštními, ani s obecnými právními předpisy práv k nehmotným statkům“. Současně dodává: „Naproti tomu otázky řízení je třeba posuzovat podle obecných procesních předpisů správního řízení (správního řádu), popřípadě podle zvláštní procesní úpravy obsažené ve speciálních předpisech“ (NSS 6 A 51/2002). Přestože kompetenční senát (Konf 93/2003, 9/2004), nakonec zaujal k otázce povahy průmyslových práv a přezkumu rozhodnutí Úřadu průmyslového vlastnictví odlišné stanovisko, než jaké vyslovil v citovaném rozhodnutí Nejvyšší správní soud, a rozhodnutí Nejvyššího správního soudu bylo zrušeno podstata uvedené části argumentace je i nadále správná. Při aplikaci průmyslově právních předpisů je třeba hmotněprávní otázky řešit s pomocí vztahu speciality k občanskému zákoníku, zatímco procesní otázky s použitím správního řádu.

31. Ustanovení občanského zákoníku se tak uplatní zejména v otázkách statusových (právní osobnost, svéprávnost, jednání v zastoupení právnické osoby), právního jednání (vznik, platnost, účinnost), hmotněprávních lhůt a dob, závazků (licence), nakládání s průmyslovým vzorem jako s předmětem vlastnictví (zástavní právo, převod). Viz komentář k § 11 a 47.

32. Ustanovení správního řádu je potom namístě aplikovat na procesní instituty tam, kde probíhá před správním orgánem správní řízení (§ 40 a násl. zák. o ochraně prům. vzorů, § 9 spr. řádu), případně tam, kde Úřad průmyslového vlastnictví vykonává jinou činnost v oblasti veřejné správy [zde se budou na jeho postup aplikovat obecné zásady pro činnost správních orgánů (§ 2 až 8 spr. řádu) a ustanovení části čtvrté správního řádu (§ 154 až 158 spr. řádu)]. Blíže viz komentář k § 40 a 47.

Judikatura:

Nejvyšší správní soud

O žalobě proti rozhodnutí Úřadu průmyslového vlastnictví ve věci zrušení patentu podle § 23 zák. č. 527/1990 Sb., o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích, je příslušný rozhodnout soud ve správním soudnictví. (NSS – zvláštní senát, Konf 9/2004)

Rozhodnutí o výmazu ochranné známky z rejstříku ochranných známek není rozhodnutím správního orgánu o věci soukromoprávní ve smyslu § 46 odst. 2 [§ 68 písm. b)] s. ř. s. O žalobě proti takovému rozhodnutí je proto příslušný rozhodnout soud ve správním soudnictví. (NSS – zvláštní senát, Konf 93/2003)

Ochrana vyplývající ze zapsané ochranné známky a zapsaného průmyslového vzoru se může prolínat. (NSS 7 As 53/2008)

Právní prostředky ochrany proti jejich porušování jsou obvykle upraveny přímo v průmyslově-právních normách; pokud tak upraveny nejsou (popřípadě jsou upraveny jen částečně), přichází v úvahu použití obecných prostředků ochrany soukromoprávní povahy. Hmotněprávní otázky je proto třeba posuzovat zásadně podle příslušných právních předpisů o vynálezech. Použití obecných ustanovení občanského práva přichází v úvahu, pokud by nebylo možno vystačit ani se zvláštními, ani s obecnými právními předpisy práv k nehmotným statkům. Naproti tomu otázky řízení je třeba posuzovat podle obecných procesních předpisů správního řízení (správního řádu), popřípadě podle zvláštní procesní úpravy obsažené ve speciálních předpisech. (NSS 6 A 51/2002)

Soudní dvůr Evropské unie

Ze znění čl. 17 směrnice 98/71/ES, a konkrétně z použití výrazu „také“ uvedeného v první větě tohoto článku, totiž jasně vyplývá, že ochrana podle autorského práva musí být poskytnuta všem (průmyslovým) vzorům chráněným právem k (průmyslovému) vzoru, které jsou v dotyčném členském státě zapsány.

Podle čl. 17 směrnice 98/71/EHS průmyslové vzory, které jsou chráněny právem k průmyslovému vzoru, jež jsou v členském státě zapsány, a které splňují podmínky stanovené členskými státy, za kterých je ochrana podle autorského práva poskytována, zejména podmínku úrovně původnosti, a pro které doba stanovená v čl. 1 směrnice 93/98/EHS ve spojení s čl. 10 odst. 2 této směrnice dosud neskončila, musí požívat ochrany podle autorského práva tohoto členského státu. (C-168/09, Flos Spa proti Semeraro Casa e Famiglia Spa)

Související ustanovení:

§ 4 až 8 – zápisná způsobilost průmyslového vzoru, § 12 – právo na průmyslový vzor, § 13 – zaměstnanecký průmyslový vzor, § 15 až 17 – spory o právo na průmyslový vzor, § 18 – původcovské právo, § 19 – práva ze zápisu průmyslového vzoru, § 27 až 29 – výmaz průmyslového vzoru, § 30 až 33 – průmyslový vzor jako předmět vlastnictví, § 35 – přihláška průmyslového vzoru, § 40 – správní řízení, § 46 – časová působnost zákona, § 47 – závěrečná ustanovení

Související předpisy:

čl. 3 a 4 Dohody TRIPS, – čl. 2 a 12 Pařížské unijní úmluvy, – čl. 1 odst. 2 písm. b), čl. 11 a čl. 19 odst. 2, čl. 3, 95 nařízení 6/2002/ES, – čl. 16 a 17 směrnice 98/71/ES, – § 6 až 8, § 9, 141, § 154 až 158 spr. řádu, – § 9 odst. 2, § 18, 1309, 1359, § 2981 odst. 1 a 2, § 3024 obč. zák., – § 7, 9, část V. o. s. ř., – § 1 a násl. s. ř. s., – § 2 písm. a) zák. č. 14/1993 Sb., – § 2, 8 autorského zákona, – § 1 a 6 zák. č. 221/2006 Sb.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zákon o ochraně průmyslových vzorů. Komentář.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.