TOMMY WALLACH

Všichni jsme hleděli vzhůru

Přeložila Jana Montorio Doležalová

Text copyright © 2015 by Tommy Wallach

Published by arrangement with Simon & Schuster Books For Young Readers, an imprint of Simon & Schuster Children‘s Publishing Division.

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Translation © Jana Montorio Doležalová, 2016

ISBN 978-80-7544-059-4

Mámě za celoživotní podporu, rady a inspiraci

A meteorit je to, co způsobuje světla svit

A meteor je to, jak ho vnímáme

A meteoroid je kost hozená z nicoty

Co leží tiše a nabízí se tobě

Přišels a položils chladný obklad na můj zmatek

Otevřels okno dokořán a křičels: Amen! Amen! Amen!

JOVANNA NEWSOM, Emily

Obsah

Peter

Eliza

Andy

Anita

Eliza

Anita

Peter

Andy

Peter

Andy

Eliza

Anita

Andy

Peter

Anita

Eliza

Anita

Eliza

Andy

Peter

Eliza

Peter

Andy

Anita

Eliza

Andy

Anita

Peter

Andy

Eliza

Anita

Peter

Andy

Anita

Eliza

Peter

Andy

Anita

Eliza

Peter

„To přece ještě není konec světa,“ řekla Stacy.

Peter odvrátil oči k obloze, na kterou nepřítomně zíral, zatímco si v duchu přehrával svůj rozhovor s profesorem McArthurem. Stále si nebyl jistý, co si z něj má odnést.

„Cože?“

„Řekla jsem, že to není konec světa. Tak tě jeden člověk nemusí, no a co?“

„Fakt si myslíš, že mě nemusí?“

Stacy zaúpěla. Mluvili o tom už patnáct minut, což, jak Peter dobře věděl, bylo o čtrnáct minut déle, než jeho přítelkyně chtěla mluvit o jakémkoli vážném tématu.

„Já nevím. Třeba na tebe žárlí nebo tak něco.“

„Proč by na mě žárlil?“

„No, protože...“ Přehodila si vlasy na jednu stranu a pak zase zpátky. Peter nikdy nepochopil, proč to dělá. Možná to viděla v nějaké reklamě na šampon. Měla opravdu krásné vlasy (v období focení do ročenky jasně nejhezčí z celé školy) - dlouhé, kávově hnědé, hladké a lesklé jako basketbalový dres. „Ty máš ještě možnosti, chápeš? Máš celej život před sebou, kdežto on zkejsl v týhle stupidní škole, na který učí furt dokola stupidní dějepis. Kdybych musela každej rok dělat to, co dělá on, pravděpodobně bych se oběsila v kumbálu.“

„To asi jo.“

Nikdy ho nenapadlo, že by učitel mohl žárlit na studenta. Jako dítě si Peter myslel, že jakmile člověk dosáhne určitého věku, někdo mu prostě předá veškeré vědomosti, které potřebuje k tomu, aby se stal dospělým. Vyšlo ovšem najevo, že tak to nefunguje. Peterův táta nedávno přiznal, že ještě ve dvaapadesáti se občas probudí s naprostou jistotou, že je mu teprve dvacet čtyři a celý život před ním leží jako zatím nedotčená slavnostní hostina. Vedle plešatění, krize středního věku a poruchy erekce to bylo další z tajemství mužského stárnutí. Jediným řešením, jak se tomu všemu vyhnout - postupné ztrátě podoby, zubů, vlasů a nakonec i rozumu - je natáhnout brka ještě předtím, což se ale nikomu nechce.

Profesor McArthur plešatý byl a dost možná měl i poruchu erekce. Jak by se Peter mohl zlobit na stárnoucího středoškolského učitele, když jeho vlastní život je přitom tak mimořádně, trestuhodně skvělý? Za tři a půl roku na Hamiltonské střední ho pokaždé vybrali do basketbalového týmu. Dvakrát se s ním zúčastnil celostátní soutěže, jednou dokonce národní. O panictví přišel se Stacy, k šestnáctým narozeninám dostal senzační džíp a užil si už snad sto šílených párty, na kterých se jaksepatří opil. A teď mu bylo osmnáct a na podzim ho čekala slunná Kalifornie (potvrzení o přijetí na vysokou mělo technicky vzato dojít až na jaře, ale podle vyjádření sportovního oddělení Stanfordské univerzity byl už na palubě). A že by se mu na vysoké třeba nelíbilo? Vždyť se jistě stane členem studentského klubu, bude hrát basket po celé zemi a každý víkend pařit se spoluhráči nebo s bratrstvem. Stacy se určitě dostane na Sanfranciskou státní, takže se nikdy ani neodloučí. Pak odpromuje, a pokud bude mít štěstí, začne trénovat nebo bude dělat něco jiného. Se Stacy se potom vezmou, vychovají pár dětí, vánoční prázdniny budou trávit někde u moře v Mexiku a na léto si koupí nějaké úžasné sídlo s vířivkou u jezera Chelan. Takhle to má v životě přece být, ne? Jen lepší a lepší.

Jenže Peter věděl, že pro každého to neplatí. Díval se přece na zprávy (nebo je spíš sledoval koutkem oka, když na ně rodiče přepnuli). Lidé hladověli. Lidé přicházeli o práci a pak i o své domovy. Trpěli příšernými nemocemi, zažívali ošklivé rozvody a jejich děti po nehodách na motorkách končily na kolečkových křeslech. Život profesora McArthura šel možná od té doby, co dokončil střední školu, pořád jen z kopce. Možná opravdu žárlil.

A jestli ne, tak o co se to ve třídě sakra snažil?

„Zlato, už na to nemysli.“ Stacy mu vlepila pusu na tvář. „Kdybych se měla hroutit pokaždý, když se někomu nelíbím, tak to bych asi...“ Na pár vteřin se zamyslela a pak pokrčila rameny. „Nevím. To bych se asi fakt zhroutila.“

„Jo, máš pravdu.“

„Jasně že mám. A taky mám hlad jako vlk. Jdeme.“

Ten den se ve školní jídelně podávali kuřecí prsty, a to byl tradičně radostný den (jelikož kuřecí prsty na Hamiltonské byly zatraceně dobré). Peter si jich naložil dvě plné papírové misky, k nim si na tác přidal energetický nápoj s příchutí limetky, čokoládový pudink, jablko, musli tyčinku a misku zvadlého salátu s nastrouhanou mrkví. Když přecházel ke stolu, zahlédl svou mladší sestru s nově obarvenými vlasy (umyvadlo v jejich společné koupelně pořád vypadalo, jako by se do něj vyzvracel leprikón a pak v něm umřel). Se svým magorským přítelem obědvala u stolu s dalšími magory. Peter měl stále před očima její mladší verzi, která s ním sedávala na gauči v obýváku a hrála si s legem. To bylo ještě předtím, než se proměnila v cosi s ženskými tvary a neproniknutelnou myslí.

„Kámo, seš v pohodě?“ Peter pohlédl na mávající ruku svého nejlepšího kamaráda Cartiera Stofflera. „Už jsem ti snědl tři kuřecí prsty.“

„Jo, soráč. Dneska je divnej den. Jeden učitel měl kecy.“

„Máš ňáký trable?“

„Ne, to ne. Těžko se to vysvětluje.“

„Hele, na učitele mám fígl. Prostě je neposlouchej.“

„Super.“

„Díky tomu jsem se dostal až sem,“ prohlásil Cartier a nacpal si jeden kuřecí prst do pusy.

Peter se zasmál, co nejpřesvědčivěji to šlo. Cartier mu obvykle dokázal zvednout náladu, ale dnes to bylo k ničemu. Dotaz profesora McArthura vytvořil černou díru, která vcucla všechno kolem sebe. Nebo spíš vyvolala to, že všechno kolem ní stálo za prd. Za prd stálo třeba to, že střední škola byla téměř u konce. A také to, že Cartier se přihlásil na Washingtonskou státní univerzitu, kde chtěl studovat pivovarnictví, a ne na vysokou někde v Kalifornii. Kamarádili spolu už od prvního dne na střední a byli tak nerozluční, že jim kouč Duggie říkal Sušenka s Krémem (Cartier, přestože byl černoch, trval na tom, že Krém je on, a to kvůli své hladkosti). Spolu vypili svou první lahev piva, vykouřili první joint marihuany, řešili domácí úkoly a po několik týdnů ve druháku se dokonce dělili o Amy Prestonovou, která je přesvědčila o tom, že je úplně normální, když holka chodí se dvěma kluky najednou. Jasně, budou se vídat o prázdninách, o Díkuvzdání, o Vánocích a v létě, jenže to nebude totéž. Už teď spolu trávili mnohem méně času než kdysi. Nejbolestnější na tom nebylo to, že už nebudou přáteli, ale to, že jim bude úplně jedno, že už nejsou přáteli.

A pokud Peter neudrží kontakt s Cartierem, jak si může být jistý, že mu to vydrží se Stacy? Každý víkend bude makat na hřišti, zatímco ona se bude muset zabavit sama. Zůstane mu opravdu věrná? Zůstane on věrný jí? Bude za čtyři roky vůbec záležet na posledních čtyřech letech?

Myšlenky z černé díry ho neopustily až do konce oběda, pak ho ovšem čekala chemie a matika a po nich dvě vyčerpávající hodiny v tělocvičně, kde bezmyšlenkovitě běhal kolečka a naprosto instinktivně vykonával všechny nutné cviky. Čas na to, aby se ke svým myšlenkám vrátil, měl tedy až pod proudem horké vody ve sprše v šatnách. A podobně jako některá z těch děsných popových písní, k nimž znáte pouze refrén, mu v hlavě stále dokola zněla otázka profesora McArthura: „Bylo by to Pyrrhovo vítězství?“

Staví se do Blissovy budovy na katedru historie, a jestli bude profesor McArthur už pryč, tak to nechá být. A pokud ho v kabinetě ještě najde, alespoň dostane tu hloupou odrhovačku z hlavy.

Byl poslední lednový týden a to v Seattlu znamenalo proradně krátké dny. Do tělocvičny jste vstoupili ještě za úplného světla, a když jste z ní vyšli ven, slunce utíkalo tak rychle za horizont, že to vypadalo, jako by něco ukradlo. Peter odešel z šatny hned po šesté a ze dne nezbylo nic než ta prchavá rudá záře na obzoru. Zapnul si zip u sportovní bundy a ruce strčil do flísových kapes. Kožené rukavice, které dostal od mámy k Vánocům, přestal nosit poté, co mu Stacy řekla, že v nich vypadá jako chlápek, co láká děti na lízátka do své dodávky. V kampusu tou dobou zůstávali jen úplní extrémisté ze spektra práce a hry - šprti, kteří se v knihovně drtili až do pozdních hodin, a ulejváci, kteří neměli kam jít. Dokonce i uvnitř Blissovy budovy bylo slyšet vzdálené cvak-klap-vrrr jejich skateboardů.

Peter zaklepal na dveře profesora McArthura a napůl doufal, že mu nikdo neodpoví. „Dále.“

Kabinet byl tak přeplněný věcmi, že dveře se zarazily o stoličku v rohu a Peter se musel protáhnout škvírou mezi nimi. Profesor McArthur byl sám (další dva učitelé, se kterými se o kabinet dělil, zjevně už odešli). Seděl na hnědé plastové židli u úzkého psacího stolu zaplněného neoznámkovanými eseji. Peter si nikdy nebyl jistý, když měl odhadnout věk někoho mezi pětadvaceti a šedesáti, ale tipoval, že profesoru McArthurovi může táhnout na padesátku. Na čele měl pár hlubokých vrásek, ale ty ho spíš dělaly neustále zamyšleného. Mezi studenty byl oblíbený - uměl upoutat jejich pozornost, a přitom na ně netlačil. Peter ho měl vždycky celkem rád... tedy až do dneška.

„Zdravím, pane Roesline. Jako doma, prosím.“

„Děkuju.“

Peter se posadil na malou pohovku. Na jednom z polštářků ležel vzhůru nohama otrhaný plyšový králíček. Co na něm bylo kdysi růžové, léty zešedlo. Profesor McArthur napsal na esej, kterou právě opravoval, B+ a dvakrát ho zakroužkoval. Nepoužíval klasickou fixu, ale jakési tenčí a elegantnější pero s kovovým zobáčkem ve tvaru diamantu. Nasadil na něj víčko a odložil ho.

„Co pro vás můžu udělat?“

Peter si svou řeč zrovna moc dobře nepromyslel a teď se mu v hlavě vyrojilo několik možností, které o sebe zakopávaly a rozpadaly se jako obrana před dobře vedeným útokem. „Já jen, no... dneska ve třídě jsme o něčem mluvili a... vy jste se mě zeptal na to, co dělám nebo co bych mohl dělat... teda aspoň myslím... říkal jste něco o sportovní hvězdě nebo tak něco... Víte vůbec, o čem mluvím?“

„Možná,“ pronesl profesor McArthur s trpělivým úsměvem.

Peter nepřítomně poplácal králíčka, přičemž se snažil vzpomenout si, jak přesně to bylo. Učili se o výrazu „Pyrrhovo vítězství“, který pochází ze starověku a znamená, že jste něco vyhráli, třeba bitvu, jenže zároveň jste utržili takové ztráty, že ve skutečnosti o žádné vítězství vlastně nejde. Profesor McArthur vyzval třídu, aby vymyslela nějaké příklady ze života. Nikdo se k tomu neměl, tak se přihlásil Peter a řekl, že příkladem by mohlo být, když vyhrajete zápas v basketu či ve fotbale nebo v jiném sportu, přitom se ale zraní váš nejlepší hráč. Profesor McArthur přikývl, ale pak se na Petera upřeně zadíval vážnýma očima zvýrazněnýma tím inkvizitorským čelem a nadhodil: „Co kdybyste se stal velkou sportovní hvězdou, vydělal kupu peněz, koupil si několik domů a řídil rychlá auta, jenže pak by váš čas na výsluní skončil a vy byste se najednou cítil nešťastný, protože byste nevěděl, jaký je vlastně smysl vašeho života? Bylo by to Pyrrhovo vítězství?“

Jeho otázka zůstala viset ve vzduchu jako vysoko hozený koš za tři body. A pak Andy Rowen prohlásil: „Já bych to bral i tak.“ A celá třída se dala do smíchu, načež se přesunuli k Caesarovi.

Jenže Peterovi to nedalo a pořád myslel na to, že profesor McArthur má nejspíš pravdu: Bylo by to Pyrrhovo vítězství. Protože když je po zlatých časech a vy si na smrtelné posteli v hlavě projíždíte celý svůj život, nebylo by deprimující, kdybyste si uvědomili, že jste svá nejlepší léta promarnili nějakou hrou?

Právě tahle myšlenka soužila Petera posledních šest hodin, přestože ji neuměl dost dobře vyjádřit slovy. Profesor McArthur mu naštěstí přispěchal na pomoc.

„Petere, mrzí mě, jestli vám dneska připadalo, že vás kritizuju. Mám vás rád. Touhle školou jsem viděl projít už spoustu oblíbených studentů - myslím těch, co stojí na vrcholu pyramidy - a většině z nich vlezla sláva na mozek. Ale myslím, že vám ne.“

Pochvaly uváděly Petera do rozpaků. Očima přelétl ke zdi, na které ještě stále visel prázdný adventní kalendář s okénky otevřenými až do Štědrého dne. Původně od profesora McArthura čekal nějakou lekci, a ne výčet svých kladných rysů. „To asi ne.“

„Většina mladých by se tím, co jsem řekl, nezabývala. Proč si myslíte, že to na vás tolik zapůsobilo?“

„To nevím.“

„Fajn. Zeptám se jinak. Co dělá knihu opravdu dobrou?“

„Já vlastně moc nečtu. Teda kromě toho, co máme povinný.“

„Tak já vám to povím. Nejlepší knihy nevyprávějí o tom, o čem jste nikdy dřív nepřemýšlel. Vyprávějí o tom, o čem přemýšlíte neustále, akorát vás nikdy nenapadlo, že o tom přemýšlí i někdo jiný. Když je čtete, najednou si na světě připadáte o něco míň sám. Patříte do jakéhosi spolku lidí, kteří o téhle věci také přemýšlejí, ať už je to cokoli. Podle mě se vám dnes stalo něco takového. Strach z toho, že zahodíte svou budoucnost, už ve vaší hlavě byl. Já jsem ho pouze vyzdvihl.“

Během profesorovy řeči v Peterovi podivně škubalo. „Možná.“

„To, že si děláte starosti, aby byl váš život smysluplný, je jedině dobře, Petere. Jste věřící?“

„To asi jo. Chci říct, že věřím v Boha a tak.“

„Pak to může souviset s vírou. Víra je především o snaze najít pro sebe nějaký smysl. Teď mi odpusťte, jestli je to příliš osobní, ale přišel jste někdy o někoho? O někoho blízkého?“

„Jo,“ řekl Peter, mírně užaslý nad profesorovou intuicí. „O staršího bráchu, před pár lety. Proč?“

„Mně umřel otec, když jsem byl hodně mladý, a to mě donutilo poprat se s věcmi, které mí vrstevníci ke svému štěstí nikdy nepoznali. Mluvím o vážných otázkách... Zní vám to povědomě?“

„Nejsem si jistej.“

Profesor McArthur chvíli nic neříkal a čekal, jestli Peter něco dodá. Pak nadzvedl své husté obočí. „Já bych řekl, Petere, že vám byl dán do vínku nejen talent, ale také sebeuvědomění. To znamená, že to, jak se svým životem naložíte, si rozhodnete jen vy sám. Jenže tahle moc, moc volby, může být jako dvousečný meč. Můžete si totiž zvolit špatně.“

„A jak poznám, jestli si vybírám špatně?“

„V tom je právě ta potíž. Je podle vás lepší selhat v něčem, co skutečně stojí za to, nebo uspět v něčem, co nemá žádný smysl?“

Peter odpověděl dřív, než si stačil uvědomit, co říká. „Selhat v něčem, co skutečně stojí za to.“ Význam jeho odpovědi ho udeřil jako loket do žeber.

Profesor McArthur se zasmál. „Teď se tváříte úplně zhrzeně!“

„Vždyť mi tady říkáte, že bych měl skončit s tím jediným, v čem jsem dobrej.“

„Kdepak. Já neříkám, abyste skončil. Říkám, abyste hodnotil. Abyste vybíral. Když budete chtít, můžete klidně zapomenout na všechno, o čem jsme dneska mluvili.“

„Můžu?“

„Záleží na tom, jakým mužem se chcete stát.“ Profesor McArthur vstal a natáhl ruku. „Jsem si jistý, že na to přijdete. Přijďte si za mnou kdykoli zase popovídat.“

Peter se také zvedl. Přestože byl o několik centimetrů vyšší než profesor, připadal si tak malý jako už dlouho ne. Potřásli si rukama, a když byl Peter na odchodu, učitel na něj ještě zavolal.

„Petere!“

„Jo?“

„Toho králíčka, prosím.“

Peter shlédl ke svým rukám. V levé svíral plyšové zvířátko tak silně, že mu úplně zdeformoval obličej.

„Promiňte,“ omluvil se a hodil ho zpátky na gauč.

Venku už byla naprostá tma. Peter si připadal jako někdo jiný. Všechny jeho jistoty zmizely společně s denním světlem. A to tak dokonale, že skoro nepoznával samotnou oblohu. Na lilkově fialovém pozadí zářila jasně hvězda modrá jako safír. Jako by někdo na nebi zapomněl přetřít kousek odpoledne.

Vtom Peter zaslechl zaklapnutí dveří. Kdosi právě vyšel z budovy uměleckých oborů. Kdosi s pestrobarevnou šálou, o níž náhodou věděl, že si ji upletla sama - Eliza Oliviová. Poprvé asi po roce se spolu ocitli sami. A ze všech dní se to musí stát zrovna dnes. Jak se tomu říká? Šťastná náhoda?

„Elizo!“ zavolal. „Vidíš tu hvězdu? Fakt divná, co?“

Jenže dívka, přestože ho musela slyšet, šla bez zastavení dál.

Eliza

Všechno to začalo před rokem.

Eliza pracovala ve fotolaboratoři jako obvykle dlouho do večera. Většinu svého volného času trávila právě tam, sama jen se svými myšlenkami, se svou oblíbenou hudbou a se svou starou Exaktou VX (dárek na rozloučenou od její matky, která se se svým novým přítelem odstěhovala na Havaj jen pár týdnů po Eliziných čtrnáctých narozeninách). Stejný fotoaparát používal Jimmy Stewart v Okně do dvora - s potahem z černé kůže na bocích a s lesklým stříbrným pásem uprostřed. Do ovládacích koleček byla strojově vyrytá čísla a symboly a při otáčení příjemně tvrdě cvakala. Eliza foťák nosila v postranní kapse batohu, aby se k němu při jakékoli estetické pohotovosti snadno dostala. Tasila ho rychle jako kovboj svůj kolt, připravená zachytit pomíjivý okamžik.

Fotografii považovala za největší z forem umění, protože byla zároveň bufetovou stravou i labužnickou kuchyní, protože za pár hodin se dalo vyfotit tucet fotek a pak se mohlo strávit i tucet hodin zdokonalováním jen pár z nich. Zbožňovala, jak to, co začíná jako fantazie, přechází do systematické řady různých úkonů, organizovaných a přehledných: Míchání vývojky, vyvolávání negativů, vybírání nejlepších snímků a jejich zvětšování, sledování toho, jak se na bílém papíře zjevují obrázky jako v nějaké prádelně naopak - na čistých listech se pomalu roztahují skvrny, které tam zůstanou už napořád. Pak ustalování, ztmavování a stínování, všechno dokonale odměřené, a to od parného červeného světla v temné komoře až po nehybnou a mělkou lázeň, v které její otisky zůstávaly jako mrtvé listy na hladině rybníka. Když kolem nikdo nebyl, strčila mobil do docku a pustila si Radiohead nebo Mazzy Star na plné pecky tak, aby se místnost jejich duněním přímo třásla a venkovní svět aby zmizel. Uvnitř toho kokonu ze zvuku a rudého světla si Eliza dokázala představit, že je posledním člověkem na Zemi. Právě proto se tak strašně lekla, když jí kdosi jemně sáhl na rameno, zatímco pozorně sledovala první náznaky krásna na vyvolaném snímku.

Prudce se otočila a napřáhla ruku, jako by měla plácnout komára. Skláněl se nad ní ovšem kluk a dlaní si zakrýval obličej. „Au! Sakra!“ vyjekl.

Eliza doběhla k telefonu a vypnula hudbu. Kluk se mezitím vzpamatoval z facky a napřímil se do své nemožné výšky. Štvalo ji, že ho poznala. Stejně jako vás štve, když na obálkách časopisů zaručeně poznáte slavné herce, přestože opovrhujete vším, co představují. Byl to Peter Roeslin ze školního basketbalového týmu.

„Překvapils mě,“ vyštěkla. Za to, že ho praštila, se zlobila vlastně na něj.

„Promiň.“

Jak tam tak stál v pološeru, jeho vysoká a hubená silueta připomínala mrtvý strom.

„Hele, co je to za fotky?“ zeptal se a přitom kývl ke schnoucím papírům zavěšeným na šňůře.

„Fotky. Potřebuješ něco?“

Peter se její úsečností nenechal rozhodit. „Přišel jsem kvůli tý hudbě. Nahoře máme setkání studentský rady.“ Natáhl se blíž k jedné z fotografií. „Cos to fotila?“

„Nic konkrétního.“

„Já jsem na umění úplně levej. Lidem, jako seš ty, hrozně závidím.“

„Hm, dík.“

„Proč jsou všechny černobílý?“

„Proč tě to zajímá?“

„Nevím. Prostě zajímá. Promiň.“

Najednou bylo Elize líto, že je tak protivná. „Ne, to nevadí. Jen se to těžko vysvětluje. Podle mě jsou černobílý fotky upřímnější. Barva nemá... charakter.“ Líp to slovy vyjádřit neuměla. Aby mu odpověděla přesněji, musela by mu ukázat, že černá je na barevných fotkách vždycky dočervena nebo žlutě skvrnitá. Bílá je zase moc krémová. Šedá má často modrý odstín. Eliza měla odjakživa pocit, že fikce popisuje realitu lépe, než ji popisují fakta (každopádně aspoň její realitu). Stejně tak černobílé fotografie zrcadlí svět, jak ho vidí ona, věrněji než barevné. Občas mívala dokonce černobílé sny.

„Koukni na toho kluka,“ řekl Peter a ukázal na jeden z obrázků. „Chudák!“

„Jo, ten je dobrej.“

Fotografie, na kterou se díval, byla její oblíbenou. Vyfotila ji před soukromou základní školou jen pár bloků od Hamiltonské střední. Náhodou procházela kolem zrovna ve chvíli, kdy tam probíhal cvičný požární poplach a děti se snažily seřadit podle abecedního pořádku. Její pozornost okamžitě upoutal jeden chlapec. Byl menší než ostatní v řadě a oblečený jako člověk o deset let starší - nacpaný do plátěných kalhot a knoflíčkové košile s malým červeným motýlkem. Tenhle outfit by mu nezískal obdiv, ani kdyby mu bylo skutečně o deset let víc. Dítě jako tohle má každá škola. Stál uprostřed řady, přesně na svém místě, naprosto nehybný, zatímco ostatní děti na obou koncích snímku připomínaly bzučící roj. Už na té fotce jste mohli vidět drsná léta puberty, která toho chlapce čekala, minová pole posetá trapnými odmítnutími na tanečním parketu a osamělými pátečními večery. Byl vězněm své výchovy. Odsouzený ke zkáze.

„Někdy si připadám jako on,“ pronesl Peter.

„Děláš si srandu? Co bys s ním ty mohl mít společnýho?“

„Však víš, prostě se ovládat, chovat se slušně.“

„A co bys udělal, kdyby ses nemusel chovat pořád slušně?“

Nemyslela to nijak laškovně, jenže v temné komoře vyzní laškovně všechno. Peter na ni shlédl a jí se zrychlil tep. Tohle je šílený. Vždyť o něm nic neví. Jasně, z čistě objektivního hlediska je Peter pohledný kluk, jenže jí se vždycky líbili spíš umělecky založení delikventi - ti, co si už zaplatili svoje první tetování a do jednadvaceti budou mít hotovou kariéru v graffitování. Nebo alespoň tak si to Eliza představovala. Ve skutečnosti ještě nikdy neměla vážný vztah a o panenství přišla vlastně omylem na letním táboře pro mladé nadějné umělce, a to s bledým vyznavačem stylu gothic, který maloval jen zvadlé květiny. Ovšem v tom nepřirozeném krvavě rudém přítmí, jen pár centimetrů od krásného cizince, který byl čirou náhodou jedním z nejoblíbenějších studentů na Hamiltonské, zničehonic pocítila touhu - nebo spíš touhu, aby po ní toužil.

„To nevím,“ řekl jemně. „Občas je mi z toho prostě nanic. Každej den trénovat, dělat úkoly, abych prolezl, hádat se se svou holkou...“

Eliza si jeho přítelkyni vybavila. Jistá Stacy. „Tu už jsem viděla. Bruneta, že jo? Make-upu má víc než obličeje, ne?“

Peter se zasmál a Eliza dokonce i v šeru zaregistrovala moment, kdy si uvědomil, že by se smát neměl. Radši se obrátil zpátky k fotkám. „Taky by se mi líbilo dělat něco takovýho. Hrozně rád bych...“

„Co bys?“

V červeném světle byly jeho oči kaštanové. Příliš blízko. Chytil ji za ramena a přitáhl si ji k sobě. Jejich rty se na sebe tvrdě přitiskly. Peter ji zvedl ze země a Eliza zaslechla, jak se z vaničky vylil ustalovač a stříkl na podlahu. Posadil ji na stůl, přitom ji stále líbal. Jeho jazyk byl v jejích ústech dychtivý, jeho ruce se jí po košili sunuly nahoru a vtom se v místnosti rozsvítilo.

Mezi černými závěsy ve dveřích stála vyhublá blondýna s pusou dokořán jako nějaká šokovaná animovaná postavička.

„Jsi blbá?“ vykřikla Eliza. „Tohle je temná komora! Zhasni!“

Dívka se otočila a utekla. Podpatky jí v chodbě klapaly, jako by se chichotaly.

„Sakra!“ zaklel Peter.

„Kašli na to.“

„To je Stacyina kámoška.“ Rovnou se za ní rozběhl, ale před závěsy se ještě zastavil. „Poslyš, mrzí mě to.“

Eliza si stáhla košili. „To neřeš.“

Chtěl říct ještě něco, ale pak to vzdal a zmizel.

Eliza byla svým chováním upřímně překvapená, nemluvě o tom náhlém polibku, ale nijak zvlášť se nestrachovala. Pokud se to Stacy vůbec dozví, co by se mohlo stát? Že by si s Elizou chtěla vyrovnat účty? Že by se popraly jako dvě kočky? Nakonec, copak je jedna pusa takový problém?

Odpověď zní ano. Ano, je.

Když Eliza dorazila druhý den ráno do školy, někdo jí už na skříňku nasprejoval velkými černými písmeny COURA. Stejným slovem byla popsaná asi stovka útržků modře linkovaného papíru, která se vyhrnula ze skříňky, sotva ji otevřela. Záplava antivalentýnek. Z každého koutu jídelny ji sledovaly podezřívavé oči a několik holek do ní strčilo ramenem, když je míjela na chodbě.

První den to byl šok. Druhý den to bylo k vzteku. A každý den potom to bylo stále o něco smutnější a o něco osamělejší. Přes všechny nástroje sociálních médií, které měly Stacy a její kamarádky pod prsty, rozšířily pomluvy o Elize dokonce i mezi prváky a druháky, takže ať se Eliza hnula kamkoli, všude narážela na šeptání, na ukazování prstem a na jízlivé úsměvy. A tak byla dívka, která se vždycky vyhýbala vší pozornosti, zčistajasna vržena do světla reflektorů a vysloužila si hlavní roli v trapné středoškolské verzi Šarlatového písmena.

Bylo to naprosto, nevyvratitelně na houby, a to jak ve všech směrech, tak i v tvarech a formách.

A pak se všechno ještě mnohem, mnohem víc zhoršilo.

„Ahoj Judy,“ pozdravila Eliza zdravotní sestru za recepcí. „Je táta vzhůru?“

„Měl by být. Běž dovnitř.“

„Dík.“

Zamířila do chodby, ale byla tak roztržitá, že tátův pokoj minula. Z nějakého hloupého důvodu nemohla přestat myslet na Petera a na to, jak na ni zavolal přes školní dvůr. Tak moc se ho snažila ignorovat, že si ani nepamatovala, co vlastně řekl. Něco o nebi?

„Ahoj tati.“

„A heleme se, Lady Gaga,“ usmál se a posadil se na posteli. Už si zvykla vídat ho takhle vychrtlého, bez vlasů, provrtaného trubičkami a oblečeného jen do květovaného županu.

„Opět bych ráda formálně protestovala proti používání týhle přezdívky.“

„Vždyť víš, že si dělám srandu. Gaga je vedle tebe podělaná ježibaba.“ (Co si Eliza tátu pamatovala, odjakživa před ní klel jako dlaždič. Na videu s jejími prvními krůčky se v pozadí dokola ozývalo: „Koukni, ta holka do prdele chodí!“ A přestože Elizina máma vedla poměrně vážnou kampaň proti neustálé záplavě sprostých slov, o své právo odsuzovat kohokoli za cokoli přišla ve chvíli, kdy zdrhla z města.)

„Blbost, ale dík.“

Eliza se posadila na své obvyklé místo u okna a vytáhla si domácí úkoly. Táta sledoval televizi a flirtoval se sestřičkami. Pořád měl okouzlující přízvuk ze svého dětství v Brooklynu, a přestože o něj od rozvodu projevilo několik ženských zájem, všechny opustily scénu, jakmile jim došlo, že se ještě neotřepal ze své bývalé ženy. „Potřebuju jen trochu víc času,“ říkával.

Jenže čas mu nakonec došel. I když se tomu dá jen těžko věřit, ženské u dveří jeho nemocničního pokoje zrovna nestály frontu.

Než její táta onemocněl, Eliza vnímala svět jako v podstatě vyvážený. Myslela si, že v konečném důsledku většina lidí, až na výjimečné šťastlivce a výjimečné smolaře, dostane v životě víceméně stejnou dávku dobra a zla. Takže pokud vás například celá škola pomlouvá kvůli jedné hloupé puse, zasloužíte si nějakou dobrou zprávu. To je jedině spravedlivé.

Jenže nedlouho po její nepovolené chvilce s Peterem v temné komoře se její táta vydal na kontrolu do nemocnice kvůli jakési podivně vytrvalé bolesti břicha, kterou doprovázela mírně zvýšená teplota. A po vyhodnocení testů hodných laboratorní krysy jim jistý onkolog s lítostí GPS navigace upozorňující na špatně zvolenou odbočku přišel sdělit diagnózu - 3. stádium karcinomu slinivky břišní. To už si mohl rovnou obléct černou kutnu a vzít s sebou kosu. Eliza tomu zpočátku nemohla ani uvěřit vzhledem k ostatnímu srabu, ve kterém právě byla. Ovšem ta diagnóza jí dala poprvé ochutnat to, co nyní chápala jako základní životní pravidlo: Nikdy není tak zle, aby nemohlo být ještě hůř.

Brečela asi měsíc v kuse - ve třídě, v autobuse, ve svém pokoji, v čekárně, sama i po tátově boku, když se podroboval chemoterapii, která mu podle doktorů mohla přivodit nanejvýš nevolnost. Její zármutek byl natolik hluboký, že ji přeměnil. Stala se tvrdou a necitlivou jako zmrzlá končetina. Dřív se po školních chodbách ploužila jako malomocná s pohledem upřeným nepřetržitě k zemi. Teď, pokud ji nějaká kráva ve frontě na oběd sjela drsným pohledem, Eliza jí zůstala strnule zírat do očí, dokud ta holka nevyměkla a neodvrátila se. Zvláštní bylo, že jí tohle chladné chování vyneslo určitou slávu. Spřátelila se s Madeline Seferisovou - neboli Madeline Syfilisovou - známou promiskuitní čtvrťačkou, která ji naučila novému způsobu odcizení, a to skrz krátké sukně, výrazné líčení a návštěvy klubů, ve kterých vyhazovači nekontrolovali občanky a kluci z vysoké platili drinky. „Když už máš mít špatnou pověst,“ řekla jí Madeline, „tak si aspoň pořádně užij.“

Jenže Madeline odešla v září na vysokou a Eliza zůstala opět sama. Díky chemoterapii se tátovi nakonec zpomalil růst nádorů, ale dobré zprávy jsou poněkud divné, když se potýkáte se smrtelnou nemocí. Místo původních několika měsíců mu teď doktoři dávali rok. Takhle můžete být šťastní, přestože štěstí nemáte. Takhle můžete být vítěz, přestože prohráváte.

„Večeře,“ ozvala se sestřička, která vstoupila do pokoje s jedním tácem v každé ruce jako číšnice.

Oba se pustili do rozvařených těstovin a přeslazeného pudinku. Eliza si uvědomila, že poslední dobou jí většinou z jídelních táců.

„Doktor říká, že stent je v pohodě, takže mě nejspíš pustěj už zejtra.“

„Super.“

„No a co ty? Stalo se dneska ve škole něco zajímavýho?“

„Ani ne. Nebo vlastně jo. Pamatuješ si na Petera?“

„Myslíš toho Petera z loňska?“

„Jo. Dneska se mnou zkoušel mluvit. Poprvý od... ty víš.“ Elizin táta zavrtěl hlavou. Znal celý příběh. „Kretén. Jemu to snad vůbec nedošlo.“

„No jo.“

„Počkat.“ Jemně jí nadzvedl bradu vidličkou. „Nemáš o něj zájem, nebo jo?“

„Děláš si srandu? Vždyť mi prakticky zničil život.“

„Já vím. Jenže to udělala i tvoje matka s mým životem a ty víš, jak to s ní mám.“

„Jo, vím.“ Eliza je znala oba, jen je nechápala. Jak můžete dál milovat někoho, kdo vás podvedl a pak od vás utekl? „Každopádně ne. Nemám o něj zájem. Pro mě za mě, ať si klidně chcípne.“

„To je moje holčička.“

Po večeři vlepila tátovi pusu a vzala si deset babek z jeho peněženky na parkovné u nemocnice. Jelikož nechtěla být zrovna teď sama doma, zamířila do Krokodýla na drink. Možná si i zatancuje.

Klukovi, co se s ní začal bavit u baru, mohlo být tak dvaadvacet. Měl hezky sestříhané blonďaté afro a nenucenou drzost blbečka. Zatančili si. Líbali se. A Eliza celou dobu myslela na Petera. Peter, který si občas připadá jako chlapeček s červeným motýlkem. Peter, který své přítelkyni dovolil, aby Elize zničila reputaci. Peter, který s tou holkou ještě pořád chodí.

Do háje s ním.

„Chceš jít teda ke mně?“ zeptal se blonďák s afrem. „Já k cizím klukům nechodím,“ řekla Eliza. „Ale ty můžeš jít ke mně.“

Řekl, že je to super. Vždycky to říkají.

Před Krokodýlem stála v oparu horkého dechu a cigaretového kouře skupinka pankáčů. Eliza mezi nimi poznala jednoho kluka z Hamiltonské - Andyho Rowena. Měl po ramena dlouhé hnědé vlasy a konečně začínal vítězit nad vulkanickým akné, které ho trápilo od puberty. Jednou si od něj kupovala trávu a on jí dal slevu.

„Elizo!“ zvolal. „To mě poser!“ Jeho nadšení z toho, že ji vidí i mimo školní kampus, bylo tak nelíčené, že se za něj skoro až styděla.

„Čau Andy.“

„Kam jdeš? Nechcete s náma pobejt a pokecat?“

„Soráč, právě odcházíme.“

Andy se podíval na ni, pak na její doprovod a dal si dvě a dvě dohromady. Eliza by je představila, jenže si nemohla vzpomenout, jak se kluk, kterého si odvádí domů, jmenuje. Nějak na J?

„Ještě počkej. Chceš vidět něco ulítlýho?“

„Jasně.“

Andy ukázal vzhůru. Pohledem vyjela po jeho prstu vysoko do vzdálené temnoty až k jediné, jasně modré jiskře, která vypadala jako díra v černé kůži oblohy. Nevolal za ní Peter něco o nějaké hvězdě?

„Krutý, co?“ nadhodil Andy.

Věděla, co tím slovem myslí. Bylo to jedno z milionu synonym pro „cool“: úžasný, skvělý, boží, hustý. Jenže z nějakého důvodu měla pocit, že se Andy mýlí. Ta hvězda vypadala doopravdy krutá, ale spíš v původním slova smyslu. Zlostná jako Zlá čarodějka ze Západu. Zlostná jako něco, co vám chce ublížit.

Eliza dostala od celé školy nálepku coury. Se svou mámou nekomunikovala a její otec umíral. Pokud ale v posledním roce něco získala, pak to byla lekce o tom, že ať trpíte sebevíc, vždycky můžete trpět ještě víc. A ta hvězda jí připadala jako jasné znamení, že ono ještě víc přichází.

Vážně krutý.

Andy

Na druhou stranu bylo fajn, že nemusí být ve třídě.

Andy hodil prkno na zem a naskočil na něj. Skate ho bez úsilí přenášel na druhý konec kampusu. Kéž by takové bylo v životě všechno - bez úsilí. Kéž by se nemusel zabývat školou a úkoly a všemi očekáváními. Kéž byste mohli vstát, kdy se vám zachce, dát si skořicové cereálie, chvíli si zahrát muziku, zahulit si, podle chuti si zajet do školy na nějakou hodinu, pokud byste o ni měli opravdu zájem, a po zbytek dne se jen flákat s kámoši. Kéž by...

„Andy Rowene!“

Midge Brennerová, učitelka angličtiny pro prváky a druháky a jedna z Andyho protivníků. Očividně se jí stýskalo po tom, jak ho věčně sjížděla za jeho každodenní kontroverzní přístup k domácím úkolům (ty podle Andyho představovaly nestoudný prohřešek proti Bohem danému právu na život, svobodu a proti honbě za štěstím). Teď se ve svých autoritativních radostech mohla vyžívat jen tím, že mu kazila zábavu mimo vyučování.

„Jo?“

„Očekávala bych, že ve čtvrtém ročníku už víš, že v kampusu se na skateboardu jezdit nesmí.“

„Jsem zapomněl, panprofsko. Se kaju.“

Andy na skateboardu ještě naposledy vyskočil, pak z něj slezl a vykopl si ho do ruky, za což si od Midge vysloužil extra škaredé zamračení. Ne že by ho za to mohla nějak potrestat. Těžko vás může někdo poslat na kobereček k řediteli, když už vás tam poslal někdo jiný. Tomu se sakra říká dvojí trestání.

„Děkuji, Andy.“

„Za nic.“

Ve skutečnosti Andy do ředitelovy kanceláře nechodil, a to ani tehdy, když do ní byl poslán. Minulý rok totiž s panem Jesterem uzavřel dohodu. Andyho přestupky byly sice časté, ale nevýznamné, a ředitel neměl čas ani sílu na to, aby se jimi donekonečna zabýval. Kdykoli se Andy dostal do maléru, měl jít místo do ředitelny za výchovnou poradkyní.

Jinými slovy ho ředitel přehodil na Suzie O.

Její kancelář se nacházela v prvním patře knihovny, daleko od fašistických pracovníků školy v Blissově budově. Tady byl klid, protože v knihovně se nikdo nezdržoval, pokud nemusel. Tedy nikdo kromě knihovníků, kteří se ploužili kolem informačního pultu a v hlavní hale a jen s nechutí půjčovali své vzácné knihy. Zdálo se, že v jejich očích jsou studenti věci, které je potřeba umlčet. Z pst a pšt jste s nimi mohli vést klidně celý rozhovor. Andy halasně pozdravil knihovnici za pultem a honem vyšel po schodech do patra, pryč z jejího území.

V prvním patře uviděl, jak od Suzie vychází Anita Gravesová a utírá si oči. Anita byla pravděpodobně nejvzornější a nejvyrovnanější dívka z celé školy. Pocházela z šíleně prachaté rodiny a byla šíleně chytrá - říkalo se, že z Princetonu jí už předčasně potvrdili přijetí. Tak jak je sakra možný, že brečí u Suzie O?

Poradkyně ji krátce objala. „Přemýšlejte o tom, co jsem vám řekla, dobře?“

„Dobře.“ Anita popotáhla nosem a pak jednou prudce trhla hlavou. Její smutek byl ten tam. Najednou vypadala jako obvykle - odhodlaná, soustředěná, nerozhoditelná.

„Ahoj Andy,“ pozdravila ho, když ho míjela, a to dokonce s úsměvem.

„Ahoj.“

Ohlédl se za ní. Hezká způsobem, jakým některé upjaté holky bývají - dokonalá hromada shrabaného listí, do které byste nejradši skočili a zase ji rozprášili po celém trávníku. Zavolal za ní: „Hej, ať je to cokoli, nestojí to za to.“

Neotočila se, ale na vteřinu se zarazila ve své rázné chůzi, což bylo od takových holek nejvíc, v co jste mohli doufat.

„Sem se dívejte, Rowene.“ Suzie se opírala o rám dveří. „Hádám, že tu uprostřed čtvrté hodiny nejste proto, že by se vám po mně stýskalo.“

Andy se zazubil. „To neznamená, že se mi po vás nestejskalo.“

„Tak pojďte dál.“

Na to, že to byla kancelář, bylo u Suzie poměrně příjemně. Měla v ní měkoučký hnědý gauč dlouhý tak akorát, aby se na něj dalo natáhnout, minilednici naplněnou limonádami a velký koš s vrstvou ovoce, pod kterou se skrývaly skutečné svačinky - Suzie jim říkala „podpůrci dětské obezity“. Nejlepší ze všeho byla televize v rohu, na kterou ho Suzie někdy, pokud měla dobrou náladu, nechala v poledne koukat.

Tvrdit, že byli přátelé, by bylo přehnané, ale na maturanta s „problémovým chováním“ a čtyřicátnici s nadváhou spolu vycházeli dost dobře. Andy s ní mohl mluvit o čemkoli - o chlastu, drogách, holkách, o svých děsných rodičích, prostě o všem. Nedošlo k tomu hned, to je jasné. Na prvních setkáních, ke kterým byl donucený, jí neřekl ani slovo, jen seděl a zíral do zdi, dokud nezvonilo. Jenže Suzie byla chytrá. Jednou mu místo toho, aby ho nutila do rozhovoru, pustila první díl Hry o trůny. A jako by to samotné nestačilo, začala společně s postavami seriálu odříkávat dialogy. To bylo moc. Jak byste mohli nenávidět někoho, kdo zná nazpaměť celé epizody Hry o trůny?

„A čemu dnes dlužím za to potěšení, pane Rowene?“

„Furt to samý. Pro profesorku Hollandovou jsem moc vtipnej. Žárlí na mě.“

„To mě mohlo napadnout. Dáte si něco k jídlu?“

„Dal bych si Oreo, čéče.“

Suzie mu hodila modrý balíček s kulatými sušenkami. „Už vám zbývá jen pět měsíců. Těšíte se?“

„Na to, až vypadnu z týhle díry? Si pište.“

„A jaké máte po maturitě plány?“

Andy o věcech, jako jsou plány, mluvil nerad. Proč jsou dospělí pořád tak posedlí budoucností? Jako by ani neexistovala přítomnost. „Nevím. Najdu si práci. Najmu si ňákej byt s Boboem. Budu skejtovat. Hulit. Užívat si života.“

„To zní hezky. Na vysokou nepomýšlíte?“

„No, já jsem úplně zapomněl na přihlášky. To jsem celej já.“

„A co vyšší odborná? Mohl byste na ni začít chodit aspoň na zkoušku.“ Andy se zašklebil a Suzie zvedla ruce jako zločinec chycený při činu. „Je chci, abyste to viděl reálně. Středoškolský diplom kdysi něco znamenal, ale dnes budete mít štěstí, pokud s ním získáte minimální plat.“

„Mně o prachy nejde.“

„To není o penězích. Jsem ráda, že vám o ně nejde, jenže já tu mluvím o nudě. Vám připadá škola hrozná? Vedle zaměstnání za minimální mzdu je škola jako festival. Pokud tedy zrovna nemáte úchylku na rutinní úkony, které musíte opakovat milionkrát denně.“

„Možná mám.“

Suzie se zasmála. „Já vím, takhle vám nejspíš promlouvají do duše vaši...“

„Nepromlouvaj,“ namítl Andy. „Těm je to úplně putna.“

„Jsem si jistá, že tak to není.“

„Věřte si, čemu chcete.“

„Věřím tomu, že byste neměl mrhat svým potenciálem při obracení hamburgerů.“

Andy odlepil dvě kulaté sušenky od sebe a slízal z nich krém. „Suzie, nic ve zlým, ale dneska mě dost serete.“

„To je moje práce.“

„Já myslel, že vaše práce je pomáhat lidem, aby se vyrovnali se stresem, co už maj.“

„Příliš přepjatí lidé potřebují zklidnit, ale přílišným kliďasům poslouží kopanec do zadku.“ Načež vsedě naznačila jakýsi kung-fu výkop.

„Přepjatý jako třeba Anita Gravesová? Co tady vlastně dělala?“

„Každý má nějaké problémy.“

„Já bych ty svý klidně vyměnil za její.“

„Tím si nebuďte tak jistý.“

„Proč mi radši doopravdy nepomůžete?“ nadhodil Andy, vhodil si do úst poslední Oreo a dál mluvil s plnou pusou. „Poraďte mi, jak mám ňákou babu dostat do postele. Bobo mi teď říká Maruško, jakože Panenko Marie. To je pěkně ponižující.“

„Tak tedy dobrá. Lekce číslo jedna, nemluvte s plnými ústy. To se nesluší. Lekce číslo dvě, běžte na vysokou. Holkám se líbí chlapci, kteří mají nějaké plány.“

„Fakt jo? Vy máte práci i všechno ostatní, ale nezdá se mi, že by po vás chlapi ňák extra jeli, nebo snad jo?“

Andy svou připomínku nemyslel zle, ale sotva ji vyslovil, atmosféra v místnosti zchladla. Suzie se přestala usmívat. „Vy jste hodný kluk,“ pronesla, „ale máte v sobě spoustu zloby.“

Chtěl se jí omluvit, jenže to neuměl poskládat do srozumitelné věty. Samotná myšlenka na to, že by se o to měl pokusit, ho vyčerpala. „Jasný,“ řekl a vstal. Zatlačil do dveří s takovou silou, jako by po něm někdo šel.

* * *

Po vyučování našel Boboa na parkovišti, kde na něj už čekal. Hrál si přitom se zapalovačem. Na sobě měl úzké černé džíny a černou mikinu s logem kapely Operation Ivy - oba svršky byly potrhané, pozáplatované a pokryté spínacími špendlíky.

„Maruško!“ zvolal a stáhl si z uší sluchátka velká jako půlky kokosů. „Seš tady! Bál jsem se, že jsme tě ztratili už navždycky, když ses nechal vykopnout ze třídy.“

„Já přežiju všechno. Co dneska podniknem?“

„Normálka. Pobudem tady, dokud nás to nepřestane bavit, a pak vypadnem. Ostatním jsem řekl, že se sejdem v sedm v Krokodýlovi. Hrajou Krvavý úterky.“ Bobo vytáhl z kapsy mikiny pomačkanou krabičku cigaret, dvě zapálil a jednu z nich podal Andymu.

„Zkoušet už teda nebudem?“ zeptal se Andy.

„Vždyť víš, že na to nevěřím, ne? Nejdřív si stejně musíme zamluvit vystoupení.“

„Opáčko by nám ale neuškodilo.“

Bobo zavrtěl hlavou. „Hele, ser na to. Jdem na skate.“

Společně se pak polakovali po středoškolském kampusu, sjížděli zábradlí, skákali po lavičkách a kličkovali mezi popelnicemi, dokud nezačalo zapadat slunce a z tělocvičny se nevyhrnuli zničení a utahaní sportovci. Potom oba naskočili do Andyho kombíka, u McDonalda si vyzvedli něco k večeři a zamířili do centra města.

Krokodýl byl klub pro všechny věkové skupiny, s poměrně slušným ozvučením a naprosto pochybnou klientelou. V sedm už z něj řvalo zkomolené chrchlání kapely Krvavý úterky, které mohlo docela dobře posloužit jako zbraň hromadného ničení. Andy a Bobo si objednali colu (kterou Bobo vylepšil nezměřitelnou dávkou rumu z placatky, co nosil v zadní kapse) a posadili se ke stolu. Do poloviny vystoupení dorazili ostatní z party: Jess, Kevin a Misery, přítelkyně Boboa. Minulý týden si obarvila vlasy na zeleno a vypadalo to vážně dobře.

Všichni zapadli hluboko do skákajícího davu a tančili, ačkoli Bobo a Misery se o sebe spíš otírali a líbali se. Andy dokonce i přes hudbu slyšel cinkání piercingů v jejich jazycích. Dělal, co mohl, aby to vytěsnil.

Andy se s Misery seznámil v třeťáku hned první den školy a okamžitě se do ní zabouchl. Byla to sice prvačka, zato byla sebevědomá a nesmlouvavá punk rockerka. Bohužel než mohl cokoli podniknout, potkala Boboa a do pár hodin z nich byl pár. Andyho to nejdřív pořádně namíchlo, jenže co mohl dělat? Bobo byl v jejich smečce vždycky alfa samec - vtipnější, šílenější, ochotnější dostat se do maléru. Už dvakrát ho podmínečně vyloučili ze školy, a pokud se měl dostat k maturitě, tak leda zázrakem.

Když kapela dohrála, vrátili se ke stolu, splavení vlastním i cizím potem.

„Tak kdy bude Perineum zase hrát?“ zajímala se Misery.

„Až tenhle vůl napíše ňáký nový texty,“ odpověděl Bobo, přitom praštil Andyho do ramene.

Perineum byla jejich dvoučlenná punk rock/death metalová kapela. V létě dělali párkrát předskokany pro Krvavý úterky, ale od té doby už nevystoupili. Ve skutečnosti Andy v minulých několika měsících napsal písniček hodně, ale žádná z nich se nehodila pro jejich zpěváka, podle kterého platilo, že hudba a ušní bubínky jsou ve stejném vztahu jako boxer a boxovací pytel.

„Pojďme ven,“ navrhla Misery. „Chci si zakouřit.“

Venku už stál zpěvák z Úterků - mohutný zrzek, který si říkal Krvák - a jejich baskytarista. Oba zírali na oblohu.

„To je ňáký podělaný svinstvo,“ prohlásil Krvák.

Andy se podíval vzhůru. Na nebi zářila hvězda jasně modrá jako plamínek Bunsenova kahanu, co používali v chemii.

„Co je to?“ zeptal se. „Kometa nebo co?“

„Nejspíš družice,“ řekl Krvák.

Jess zavrtěl hlavou. „Družice se hejbaj.“

„Vždycky ne.“

Vtom se otevřely dveře klubu a z těch se vyvalila vlna randálu a pivního pachu. Andy si jí všiml dřív, než ji poznal - Eliza Oliviová, zavěšená do jakéhosi blonďatého týpka se směšným afro. Byl o dost starší než ona a totálně na mol.

„Elizo!“

„Čau Andy.“

Zdálo se, že má naspěch, ale když jí ukázal tu ledově modrou hvězdu, na chvíli se na ni zahleděla. A pak, aniž by se s ním rozloučila, prostě odešla.

„Ty seš do ní úplně udělanej,“ poznamenal Bobo.

„Zmlkni.“

„Hele, to je přece jasný. Ty seš na Hamiltonský největší panic a ona je zase největší coura. Tak se snažíš dostat šanci aspoň u ní.“

„Vole!“

To bylo ale zbytečné. Jistě že se mu Eliza líbila. Líbila se každému. Jediný rozdíl byl v tom, že jemu se líbila už od začátku, ještě když byla nenápadnou holkou ze zadní lavice. Jenže všechno se změnilo, když se zapletla s Miseryiným starším bratrem, tím hráčem basketbalu. Říkalo se, že si to rozdávali ve fotolaboratoři pravidelně snad půl roku, dokud na to nepřišla jeho holka. Andy tušil, že pomluvy o Elizině promiskuitě byly víceméně lži, ale co teda dělá v noci v Krokodýlovi s cizím chlápkem?

Někdy Andymu připadalo, že ničemu a nikomu nerozumí. Například si až do rozvodu rodičů myslel, že jsou naprosto v pohodě. A přestože Boboa pořád považoval za něco jako bratra, dost se to mezi nimi zkazilo loni, když Andy „nedodržel dohodu“. Nemluvili o tom, ale zůstalo to mezi nimi viset jako jeden z těch širokánských mraků, z kterých na vás v Seattlu celé dny jen poprchávalo. Akorát že v tomhle případě Andy nemusel snášet déšť, ale neustálou záplavu urážek, kopanců do stehen a obecného pohrdání.

„Maruško,“ řekl Bobo s lusknutím prstů. „Ňák ses nám zamyslel. Mám zavolat záchranku?“

Andy vyfoukl dým a zároveň s ním se pokusil zbavit i nervozity. No a co, jestli je na něj Bobo pořád naštvanej? No a co, jestli si o něm Suzie O myslí, že je blbec? No a co, jestli Eliza spí s ňákým trapákem s afro, kdežto Andy nebude mít sex pravděpodobně až do třicítky? Na ničem z toho nezáleží. Dnešek byl jen dalším podělaným dnem v životě, kterej občas připomíná továrnu na výrobu podělanejch dnů.

„Život je na hovno,“ pronesl Andy. Klišé, jistě, ale to neznamená, že by to nebyla pravda.

Bobo přikývl. „Sveď to na modrou hvězdu,“ řekl, přičemž záměrně mylně citoval Radiohead.

Andy si pomyslel, že hvězda je stejně dobrým obětním beránkem jako cokoli jiného, a zvedl k obloze prostředník.

„Do prdele s tebou, hvězdo.“

Anita

Ten plán byl troufalý. Dokonce ještě v okamžiku, kdy projížděla kolem starého Stevea na vrátnici rezidence Broadmoor, nebyla rozhodnutá, jestli do toho skutečně půjde. Stiskla tlačítko u sluneční clony svého Cadillacu Escalade a otevřela bránu k jejich domu. Dlouhou, rovnou příjezdovou cestu lemovaly po obou stranách duby. Nedávno jim ořezali koruny a ty teď vypadaly poněkud groteskně jako stromové podoby Venuše Milské, až na to, že měly mnohem víc pahýlů. Buď opatrná, jako by říkaly, nebo skončíš jako my.

Anita za sebou zabouchla vstupní dveře. Jejich hospodyně Luisa žehlila u prádelny obrovskou hromadu prádla. „Hola Anito.“

„Ahoj Luiso.“

„/En espaňol!“ zdůraznila Luisa.

Anita studovala na Hamiltonské španělštinu a Luisa jí občas pomáhala proniknout do tajů konjunktivu, rozdílů mezi ser a estar, a když zrovna nikdo nebyl kolem, i do slangových termínů „přímo z ulic Bogoty“, které nesměla nikde opakovat.

„Hola, Luisa. /Cómo estás?“

„Celkem to ujde. Tví prarodiče se vrátili do Los Angeles, takže musím ještě uklidit domek pro hosty. Ne že by tam po nich zůstal nepořádek. Jsou neuvěřitelně čistotní!“

„Yo sé.“

„To moji prarodiče jsou jako uragán,“ prohlásila Luisa. „A ti tvoji jako by tu nikdy ani nebyli.“

„Si. Son locos.“

„Están locos.“

„Správně. Lo siento, Luisa, ale jsem trochu roztržitá. Viděla jsi mýho otce?“

„En la oficina.“

„Gracias.“

V pracovně Anitina otce bylo útulno asi jako v lednici. Svou firmu vedl prakticky z domu, kde si zřídil zasedací místnost. V té měl široký skleněný stůl a za ním velmi drahé, super moderní křeslo. Kolem zdí stálo tucet kovových kartoték, na jejichž vršku byly seřazené šedé umělohmotné šanony. Jediným předmětem s trochou života v sobě (jak přeneseně, tak i doslova) byla velká klec z nerez oceli s kupolí. V ní přeskakoval z jednoho bidýlka na druhé, skřehotal, kadil a toužebně hleděl k oknu (nebo tak to Anitě alespoň připadalo) Bernoulli, nejsmutnější ara hyacintový na světě.

Když vešla do pracovny, otec četl ty divné růžové noviny, které si kupují jen ti, jejichž životy se točí kolem peněz. Zdálo se jí legrační, že ze všech barev jsou právě tyhle noviny růžové. Víc by se hodila khaki barva, nebo by mohly být kostkované, nebo vypadat jako jakákoli správná konzervativní kravata. Při pohledu na otce za těmi růžovými listy se jí vybavily barbíny, batohy s potiskem Hello Kitty a dívčí bižuterie. Tenhle postřeh si samozřejmě nechala pro sebe.

„To už jsi doma?“ zeptal se a odložil složené noviny na stůl. „Studentská rada. V tomhle období nemáme moc co řešit.“

„Jsem si jistý, že kdyby ses opravdu snažila, nějaký úkol by sis našla. Hamiltonská není dokonalá.“

Zvláštní, tohle byla jen další kapička negativismu v rozlehlém oceánu kritiky, v kterém se Anita topila už od narození, přesto byla tahle kapička už příliš. Suzie O má pravdu - něco se musí změnit.

„Dostala jsem trojku,“ vybreptla. Sotva uviděla, jak se do otcova obličeje jako okupační vojsko žene zlost, honem dodala: „Byl to jen jeden test z matematiky, takže celková známka se mi nezmění, pokud se to nebude opakovat. I profesorka Barinoffová říkala, že je to jen vzácný přešlap. Takhle to nazvala: vzácný přešlap.“

Když její otec konečně promluvil, jeho tón měl tichou vážnost vzdáleného atomového hřibu. „Anito, rozumíš tomu, co znamená podmínečné přijetí?“

„Ano.“

„Rozumíš, že pokud se průměr tvých známek zhorší, Princeton tě může odmítnout?“

„Byl to jen jeden test.“

„Když se to stalo jednou, může se to stát znovu.“

„Jestli na Princeton nepůjdu, nebude to konec světa,“ řekla Anita a dopředu se v duchu zděsila.

Její otec vstal. Nebyl to zrovna vysoký muž, ale rozzlobený vypadal jako obr. „Mladá dámo, tohle rozhodnutí jsme učinili jako rodina a pokaždé, kdy o něm pochybuješ...“

„Já o něm ne...“ Pokusila se namítnout.

„Pokaždé, kdy o něm pochybuješ, projevuješ nedostatek úcty ke všemu, co pro tebe tahle rodina udělala. Ke všemu, co jsme obětovali, abys jednou mohla chodit na dobrou univerzitu. To jsi vážně tak nevděčná? Máš alespoň trochu úcty k investicím, které jsme tvé budoucnosti věnovali?“

Tohle bylo na jejím otci podivné. Investicemi se živil a časem si začal s investicí plést i vlastní dceru. A jak taková investice funguje? Vrazíte do ní nějaké peníze a pak čekáte, že vám vynese mnohem víc. Odtud extra příprava na přijímací testy na vysokou a sobotní individuální výuka francouzštiny. Odtud zákazy vycházení, přednášky a „slovníkové večeře“ (během nichž ji otec nutil, aby odříkávala definice neznámých slov, zatímco jí chladlo jídlo). Dokonce i na Hamiltonskou střední chodila hlavně proto, že poradce k přijímacím zkouškám, kterého její otec najal, trval na tom, že Anita bude mít u Princetonu větší šanci, pokud se bude hlásit ze státní školy. Každá jednotlivá věc, kterou Anita dělala, byla zaměřená na konečný výsledek - zvýšený výnos otcovy investice. Akorát že nešlo o peníze, ale o úspěch. O prestiž. O hodnou malou černošku s titulem z jedné z nejlepších univerzit a s pořádnou kariérou - lékařka, politička, podnikatelka.

Třeba nic z toho být nechci, vykřikla by Anita nejraději. Třeba si nemyslím, že bych měla dělat, cokoli mi řekneš, jenom proto, že žiju pod tvou střechou!

Většina jejích vrstevníků obtížný úkol přeměny vztahu s rodiči už řešila a snažila se diktátorství v rodině zvrátit v něco demokratičtějšího. Jenže Anita si nemohla pomoct a svého otce viděla stále jako nějakého boha. Sice úzkoprsého a despotického, nicméně boha. A v kterýkoli jiný den by se při poslechu toho, jak ji nazývá zklamáním, ostudou a provinilou, už dávno rozbrečela. Ovšem ne dnes. Dnes byla Anita silná. Dnes byla klidná. Protože dnes lhala. Nikdy žádnou trojku nedostala.

S tímhle nápadem přišla Suzie O. Anita ji vyhledala, protože si připadala, jako by balancovala na pokraji psychického zhroucení. Poslední tři roky nesmírného úsilí pro ni byly pouští bez jediné oázy. Anita doufala, že s přijetím na Princeton to skončí, ale to se nestalo. Očekávání jejího otce se s jejími vylepšenými vyhlídkami naopak ještě zvýšila. Bylo jí, jako by ji někdo vybídl, aby pod vodou zadržela co nejdéle dech, a když konečně překonala všechny světové rekordy a chystala se doplavat si pro zaslouženou trofej, zjistila, že voda kolem zamrzla.

„Možná byste ho měla zklamat,“ pronesla Suzie.

„Jak to myslíte? Že bych měla kašlat na školu?“

„To přece nemusíte. Můžete to jen předstírat.“

„Ale proč?“

„Protože pak uvidíte, že když váš táta něco neschvaluje, není to ještě konec světa. Možná to dojde i jemu.“

„To těžko. Jemu to nedojde, to vím jistě.“ Slzy jí vytryskly z očí ještě dřív, než si vzpomněla, že by je měla zadržet. A pak ji přistihl ten flákač Andy Rowen. Vypadal tak překvapeně, jako by ho nikdy nenapadlo, že by Anita byla schopná normálních lidských citů.

„Ať je to cokoli, nestojí to za to,“ řekl.

Moudrá slova, nehledě na zdroj. Právě ta jí teď dodala odvahu k tomu, aby přímo uprostřed otcova odsuzování odešla z jeho pracovny.

„Mladá dámo!“ zavolal za ní. „Mladá dámo, kam si myslíš, že jdeš?“

Utekla do svého pokoje, kde zůstala nehybně stát v očekávání, že se za ní otec přižene, aby pokračoval ve svém kárání. Jenže za ní nepřišel. To si vysvětlovala jedině tím, že byl paralyzovaný šokem. Anita zamkla dveře a z poličky si vzala Back to Black od Amy Winehouseové. Takhle se potajmu zbavovala stresu - pustila hudbu, a to jen tak hlasitě, aby nedolehla do přízemí, a zalezla si do šatníku.

Nedělala to proto, aby byla sama, ačkoli o samotě jí bylo fajn. A nedělala to ani proto, že by v šatníku byla tma, teplo a útulno, ačkoli to všechno o něm platilo. Anita to dělala proto, že šatník byl jediným místem (někdy jí připadalo, že na celém světě), kde mohla zpívat, aniž by ji někdo slyšel.

Už od svých šesti snila o tom, že se stane zpěvačkou. A jakmile tenhle sen odhalili její rodiče, snažili se jí ho všemi způsoby zmařit. Kdysi se Anita učila hrát na klavír, jenže pak její učitel udělal tu chybu, že jí do repertoáru přidal Aliciu Keysovou. Do týdne byl klavír v obýváku nahrazen stolem z dubového masívu a Anita přešla na balet. Na druhém stupni chodila povinně do sboru, ale záhadou bylo, že v době každého koncertu měla její rodina naplánovanou nějakou důležitou událost. Proto sbormistr nedal Anitě jediné sólo. V prvním ročníku na Hamiltonské střední dělala konkurz do muzikálu Čarovný les a dostala roli čarodějnice. Ovšem když to zjistil její otec, dva týdny před zkoušením napochodoval do školy, vzal si ředitele stranou a vysvětlil mu, že u nich doma mají přísné pravidlo - hlavní činnosti před vedlejšími. Nakonec tu roli dali vyhublé bělošce jménem Natalie.

Anitin otec věděl, že jí nemůže dovolit víc než špetku, protože hudbu měli Gravesovi v krvi. Její strýc Bobby, profesionální saxofonista, jezdil po celé zemi s jakoukoli kapelou, která ho k sobě přibrala. Neměl žádné kořeny, žádnou rodinu - vůbec žádné investice. Benjamin Graves by spíš vypálil každý jazzový klub v Seattlu, než aby jeho dcera skončila takhle.

Zpívat v šatníku jí ale nikdo zakázat nemohl. V té místnůstce neexistoval rozdíl mezi snem a skutečností a nebylo třeba zvolit si buď jednu, nebo druhou cestu. Existovalo jen nebeské drnkání strun, ostrý jekot dechových nástrojů, jiskření kytary a neřestný hlas Amy Winehouseové vyrážející z propasti mezi životem a smrtí k duetu s Anitiným hlasem. Zmizela střední škola i vysoká a také zahloubaný, nafouklý výraz v obličeji jejího otce. Zazpívala celé album - každý verš, každý sbor, každý přechod - v extázi jako nějaká narkomanka, dokud se poslední nota nezatřepotala a nezemřela.

Ať je to cokoli, nestojí to za to.

Anitu zachvátil zvláštní pocit jakéhosi sebeurčení, který v ní bobtnal od chvíle, kdy Andy plácl tu poznámku. Bylo to podobné jako například za úplňků, kdy se zničehonic cítila deprimovaná a naštvaná a nedokázala to nijak vysvětlit, takže to nakonec hodila na hvězdy. Než si to mohla rozmyslet, proplížila se do přízemí a kolem otcovy pracovny, kolem Luisy a své matky a vůně pečeného kuřete, vyklouzla z domu a naskočila do svého auta. Technicky jí otec domácí vězení nedal, ale až se vrátí domů, bude jí to jako výmluva málo platné.

Se staženými okénky, přestože jí do ruky bodaly dešťové kapky, minula Švédskou nemocnici a zamířila do středu města. V Jazz Alley celý tento týden hrála Esperanza Spaldingová a Anita ji chtěla vidět. Znala ji z YouTube a věděla o ní, že je hudebním fenoménem a od svých dvaceti učí na hudební akademii Berklee. Byla to hvězda.

Publikum v Jazz Alley tvořili hlavně starší lidi, nejvíc čtyřicátníci a padesátníci. Anita se posadila ke kulatému stolečku a objednala si nealkoholický koktejl.

Doufala, že Esperanzino vystoupení naplní její srdce odhodláním a inspirací, ale v průběhu koncertu propadala stále hlubší depresi. Na jedné straně byla tahle neuvěřitelně talentovaná umělkyně, která žila svůj život nahlas jako hlásná trouba, na druhé byla Anita, která ji sledovala ze tmy, odsouzená k nevýznamné a příliš tiché existenci. V období, kdy se podávali přihlášky na vysokou, Anita doma nadnesla, že by to mohla zkusit i na pár hudebních škol poblíž nejvýznamnějších univerzit, z kterých byl její otec tolik nadšený. Vyvolala tím u něj takový záchvat vzteku, že Luisa později přísahala, že už zvedla telefon a málem vytočila tísňovou linku.

Když Anita vyšla z klubu ven, uvědomila si, že už několik hodin nezkontrolovala svůj telefon. Samozřejmě objevila asi tucet zmeškaných hovorů a téměř stejný počet hlasových zpráv - všechny z DOMOVA. Jednu si pustila, ale hned po prvních rozzuřených slovech ji stopla a jedním klepnutím vyčistila celou schránku.

Jelikož byl všední den, v ulicích nebylo moc lidí. Anita se vydala směrem k vodě, do srdce bezdomovecké čtvrti. Kartonové krabice a spací pytle. Zarostlé a propadlé tváře, oblečení v barvě holubích křídel. Zpod lavičky na autobusové zastávce ji přes First Avenue sledovalo bělmo očí. Pokračovala dál k plotu z tepaného železa krouceného do kudrlinek a spirál, za kterým se temně leskl Pugetův záliv, a chytila se tyčí z hladkého kovu. Nadzvedla se ze země a přitom si představila, že by se vytáhla až nahoru, přelezla hroty na vrcholu a skočila do vody. „Čau kočko.“

Otočila se a z nějakého důvodu čekala, že objeví někoho známého. Jenže muže, co za ní stál, neznala. Vysoký černoch s jizvou táhnoucí se po celé spodní části obličeje.

„Čau,“ pozdravila.

„Hledáš někoho?“

„Ne.“

„V tuhle hodinu bys tady neměla být sama. Není tu bezpečno.“ Než mohla cokoli říct, ozvalo se zabouchnutí dveří od auta. Dlouhým, agresivním krokem si to k nim rázoval policista. „Problémy?“ zeptal se. „Žádný problémy,“ odpověděl cizinec. Policista pohlédl na Anitu. „Ne, pane.“

Zdálo se, že tomu nevěří. „Proč nejdete radši se mnou, slečno? A ty...“ Ukázal na cizince. „... ty zůstaneš tady. Chce si s tebou promluvit můj kolega.“

„V klidu, člověče.“

Anita přešla s policistou ulici až k vesele blikajícímu policejnímu autu.

„Co tady děláte takhle sama, mladá dámo?“

„Nic.“

„Potřebujete odvézt?“

„Mám auto tady kousek.“

Položil jí ruku na rameno. „Teď půjdete rovnou k němu, dobře? Hezká holka jako vy by měla být opatrnější.“

„Děkuju.“

Vyšla zpátky nahoru k First Avenue. Kopec byl tak strmý, že se až zakláněla a tvář se jí natáčela k nebi. Mezi bílými hvězdami se tam vznášela jedna osamocená modrá, jako nějaká mutace. Anita si připadala přišpendlená k chodníku, lapená mezi mrtvým okem zvláštní hvězdy a chladnou péčí policisty za sebou. Nechtěla se vrátit k autu, ale zároveň nechtěla zůstat tam, kde byla. Ze všeho nejradši by se rozplynula.

Ať je to cokoli, nestojí to za to.

Řekla si ta slova nahlas, ale najednou se jí zdála plytká, nedávala větší smysl než ta nespoutaná bludička na nebi. Suzie O se mýlila. Anita netrpěla kvůli tomu, jak se věci měly. Trpěla kvůli tomu, že neustále doufala, že se věci změní. Když se jí podařilo zbavit se veškeré naděje, mohla by se zbavit i smutku.

Byl čas jet domů.

Eliza

Existuje na světě něco horšího než vzbudit se vedle někoho, vedle koho jste se vzbudit nechtěli?

Jmenoval se Parker - alespoň to si pamatovala. Spal na břiše, blonďaté vlasy se mu jako cukrová vata vlnily kolem uší a další chomáček vaty měl dole na zádech. Eliza vstala z postele a oblékla se v tichosti tak, aby ho neprobudila. V koupelně před zrcadlem jí trvalo patnáct minut, než si z obličeje vydrhla znaky mluvící jasně o alkoholovém lámu s chlapem na jednu noc. Neumyté vlasy si vyčesala do divokého drdolu, který sepnula párem černých jídelních hůlek. Výsledek se docela povedl, ale na pulzující bolest hlavy by nestačilo ani sebelepší parádění. Na to zabíral jedině její tradiční nápoj z kokosové vody smíchané s Red Bullem, který její kamarádka Madeline nazývala Býčí kokosy. Posnídáno.

Zbývala jen otázka, co s Parkerem. Elizina tátu čekaly před propuštěním z nemocnice poslední kontroly a nějaké papírování, takže domů se nedostane dřív než ve dvě či tři hodiny odpoledne. Do té doby musí ten ksindl zmizet. A půjde po svých, vzhledem k tomu, že ho sem Eliza zavezla. Na nočním stolku mu nechala vzkaz: Pokud tohle čteš, okamžitě vypadneš z mýho bytu. Moc drsné? Možná. Jenže Eliza měla příliš velkou kocovinu na to, aby ji to zajímalo.

Teprve při pohledu na digitální hodiny v autě si uvědomila, že je brzy. Přijet o hodinu dřív do školy každopádně bylo lepší než zůstat doma s omylem v bezvědomí. Zapnula rádio na stanici, kde právě četli zprávy - monotónní recitace mezinárodních katastrof - a přeladila na jinou. Hudba osmdesátek byla pro duši bezpochyby lepší.

Školní parkoviště bylo téměř prázdné. Eliza pustila rádio hlasitěji, z korby auta vzala deku a přehodila ji přes rozehřátou kapotu. Vylezla si na ni a zády se opřela o čelní sklo.

Někdo jí zatřásl nohou. Eliza otevřela oči a uviděla šedobílou oblohu, jejíž jednolitost narušovala pouze zlověstná tečka modrého světla. Co tam ještě dělá?

„Dobrý ráno, pane Strako,“ zapěl jako v písničce od Radiohead.

Eliza se posadila a málem narazila přímo do neúprosného úsměvu Andyho Rowena oblečeného do širokých džínů a rozepnuté šedé mikiny na tričku s bledými roztaženými obličeji kapely The Cure.

„Těžká noc?“ nadhodil.

„Tak trochu.“

„Blonďák nesplnil očekávání?“

Na to nereagovala. „Kolik je hodin?“

„Podle mýho času...“ Vyhrnul si rukáv a upřeně se zahleděl na své prázdné zápěstí. „... asi půlka první hodiny.“

„Fakticky? Sakra!“ Eliza seskočila z kapoty.

„Vo co de? Já chodím do školy vždycky v tuhle dobu a svět se točí dál.“

Elizin batoh s učením nebyl ani na zadním sedadle, ani na korbě. Nejspíš ho při svém úprku před Parkerem nechala doma.

„Do prčic!“ Bouchla pěstí do boku auta.

„Hej,“ řekl Andy. „Klídek. Je to jen škola.“

Eliza se zhluboka nadechla a pak s mírným opovržením pronesla: „Tohle pro tebe může být docela šok, ale pro některý z nás je škola důležitá. Vsadím se, že teď ti to připadá trapný, teploušský nebo jinak ujetý, ale můžeme to probrat za deset let, kdy budeš bydlet furt ve sklepě svý mámy a makat v mekáči, zatímco my ostatní budeme mít nějakej život.“

Nato se rychlým krokem vydala ke kampusu a prakticky okamžitě litovala, že na Andyho takhle vyjela. Nebyla naštvaná na něj.

„Ježiši,“ ucedil Andy, „to musel být hodně špatnej sex.“

„To teda byl,“ prohodila Eliza, aniž by se zastavila.

Potěšilo ji ale, když slyšela, jak se za ní Andy směje.

V hodině chemie se nedokázala soustředit. Jako vzpomínka na zlý sen se jí na mysl neustále vracela modrá hvězda a pokaždé se jí přitom rozbušilo srdce.

Až do oběda ji nenapadlo, že by se na to měla zeptat, a i pak se to stalo jen náhodou, protože procházela kolem stolu v rohu jídelny, nejdál od oken. Možná nebylo správné považovat ten stůl za „stůl pro šprty“, nicméně nebylo žádným tajemstvím, že každá škola měla určité frakce a jednu z těch frakcí tvořili především inteligentní, ne zrovna pohlední, nijak zvlášť společenští chlapci a sem tam nějaká dívka, která se ještě neuměla dobře oblékat a líčit, nebo zatím nedokázala předstírat, že je hloupější než ve skutečnosti. Právě dívky u toho stolu hleděly na Elizu, když si k nim sedala, s podezřením, jako by byla poslem kmene Amazonek a vkrádala se k nim proto, aby ukradla jejich mužské členy. Kluci se snažili tvářit nenuceně, ale nedokázali skrýt obdiv a radost, která v nich bublala.

„Ahoj,“ pozdravila je. „Já jsem Eliza.“

Kluk s hustými hnědými vlasy ostříhanými nešťastně na Jágra natáhl ruku. Sálala z něj jistá autorita a sebevědomí. „Ahoj Elizo. Já jsem James.“

„Čau Jamesi.“

Představil jí i zbytek osazenstva, ale jejich jména Eliza jaksi nevstřebala.

„Seš tady kvůli Ardoru, že jo?“ V Jamesových očích se s téměř maniakální intenzitou zračila nesmírná inteligence. Eliza se považovala za poměrně chytrou, ale takhle brilantní lidi ji trochu děsili. Nelíbila se jí hlavně představa, že by do ní někdo mohl vidět víc, než jí bylo milé.

„Co je to Ardor?“

Odpověděla jí jedna z dívek, která přitom nezvedla hlavu od japonského komiksu. „Takhle tomu asteroidu říká JPL. ARDR-1388.“

„Ardor,“ začal vysvětlovat James, „je objekt v blízkosti Země, čili NEO. Do týhle kategorie spadají asteroidy, meteority a komety, který krouží blízko naší planety. JPL, teda Laboratoř proudového pohonu, je všechny zaznamenává. To je část její práce.“

„A je velkej?“

„Dost na to, aby nás všechny vyhladil.“

„Jak je teda možný, že jsem o něm ještě neslyšela?“

James nadzvedl obočí. „Navštěvuješ snad pravidelně webovky JPL a kontroluješ aktualizovaný NEO? Čteš současný astronomický časopisy?“

„Ne.“

„Tak tady to máš.“

Eliza se během téhle meteorické spršky povýšeného chování musela nutit k úsměvu. „Děkuju ti, Jamesi. Opravdu jsi mi pomohl.“ Načež vstala. Na druhé straně jídelny k ní Peter Roeslin a jeho stále-přítelkyně Stacy ve stejném okamžiku zvedli hlavu. Dělala, že je nevidí.

„Hele,“ řekl James a mávl rukou, aby upoutal její pozornost, „pokud by tě zajímalo, jestli se máš Ardoru bát, tak nemusíš.“

„Já se nebojím.“

„Jasně že nebojíš,“ pronesl tónem, jako by si byl jistý, že ji odhalil. „Ale kdyby tě to náhodou fakticky zajímalo, měla bys vědět, že pro to není racionální důvod. Šance na srážku je mizivá. Všechno, čeho bysme se měli bát, už máme tady na planetě.“

„Vždyť jsi řekl, že se bát nemusím.“

„Řekl jsem, že se nemusíš bát toho asteroidu. Jsme v jednadvacátým století. Hladina oceánů se zvedá. Šílení diktátoři mají přístup k jaderným zbraním. Korporativismus a oblbující média zničily demokracii až do základů. Kdo nemá strach, je idiot.“

To poslední slovo - idiot - pronesl poněkud zuřivě, jako by byl obklopen idioty a jako by to byli jeho nepřátelé.

„Ještě jednou dík, Jamesi.“

„Nemáš zač. Dávej na sebe bacha.“

Po škole se několik desítek studentů shromáždilo na trávníku před jídelnou a společně sledovali oblohu. Někdo přinesl z přírodovědné učebny teleskop, ale ten využili hlavně k tomu, aby se dívali jeden druhému do krku nebo do oken kanceláří v nejvyšším patře Blissovy budovy. Všichni žertovali a dobře se bavili, ale Eliza se nemohla zbavit jakési zlé předtuchy. I kdyby měl James pravdu, nebylo snadné uvolnit se, když po nebi přelétal obrovský kus skály rychlostí bimbambilion kilometrů v hodině.

Po návratu domů našla tátu, jak sedí před televizí a sleduje zprávy. Přestože věděla, že je mu mizerně, ať je kdekoli, vždycky jí připadalo, že doma vypadá milionkrát zdravěji než v té béžové díře se zářivkami, které říkali nemocnice - se všemi těmi pípajícími stroji, mechanickými lůžky a pachem smrti.

„Ahoj tati.“

„Ahoj Gago. V kuchyni na stole ti někdo nechal zamilovaný psaníčko.“

Jako malý stan tam stál vytržený list s dětským škrabopisem: Dík, žes mě zatáhla na podělaný předměstí, krávo. „Chceš si o tom promluvit?“ nadhodil táta. „To ani náhodou.“

Posadila se do buclatého červeného křesla vedle pohovky. Moderátoři zpráv právě hovořili o asteroidu, který na obrazovce vypadal jako bezbarvý balvan rozrytý krátery, jako malý zdeformovaný měsíc.

„... náš nový přítel viditelný na obloze i pouhým okem s námi zůstane ještě přinejmenším několik týdnů. Vědci, kteří ho objevili jako první, ho označili kódem ARDR-1388, nicméně nyní se mu říká láskyplně Ardor.“

Obrázek balvanu zmizel a vystřídal ho bělovousý muž s brýlemi s drátěnými obroučkami a poněkud přílišným nadšením. Titulek prozradil, že se jmenuje Michael Prupick a je profesorem astronomie a astrofyziky na Washingtonské univerzitě.

„Pokud Ardor opustí orbitu Země, uvidíme ho zářit na cestě ven z Mléčné dráhy, než zmizí do hlubokého vesmíru. Objekty v blízkosti naší planety mají špatnou pověst kvůli hollywoodským filmům, ale pro astronomy mají velký význam, nemluvě o těžebních společnostech, které se snaží vyzkoumat způsob, jak podobné asteroidy v blízké budoucnosti využívat jakožto zdroj vzácných prvků. Zkrátka - to, že se Ardor objevil, je pro nás skutečně vzrušující.“

Na obrazovku se vrátili moderátoři.

„Prodej teleskopů v obchodech s kempinkovým vybavením a v hračkářstvích tento týden vzrostl už o dvacet procent...“ Elizin otec ztlumil televizi.

„Takže, co sis to na podělaný předměstí zatáhla za lenocha?“

„Copak jsem ti neřekla, že o tom nechci mluvit?“

„Copak jsem s tím souhlasil?“

Chvíli seděli v tichosti, ale zatímco na obrazovce hrály němé divadélko mluvící hlavy, Eliza cítila, že se na ni táta chystá přitlačit.

„Chci jen vědět, že se o sebe budeš umět sama postarat. Vždyť víš, že už tady dlouho nebudu, pak to s tvou mámou a vůbec...“

„Nezačínej zase.“

„Ale to jsou prostě věci, který nosím v hlavě, chápeš? To mi do prdele nevyčítej.“

Eliza měla za to, že pravidla jsou jasná, přestože si je nikdy výslovně neurčili. S otcem nebudou nikdy mluvit (1) o tom, že do roka bude pravděpodobně mrtvý, (2) ani o tom, že se Elizina matka zamilovala do jiného muže a odstěhovala se s ním na Havaj. A právě teď táta porušil obě pravidla najednou. Přesedla si z křesla k němu na gauč.

„Tati, co se děje?“

„Nic. Já nevím. Za to může nejspíš ten podělanej šutr. Rozčiluje mě.“

„Ptala jsem se něj ve škole. Prej se nemáme čeho bát.“ Táta pokrčil rameny. „Snad ne. Ale jen pro případ, mohla bys pro mě něco udělat?“

Bylo jí jasné, co se jí chystá říct. „Ne.“

„No tak!“

„Tohle už jsme probrali. Jestli se mnou chce máma mluvit, může mi zavolat.“

„Vždyť to zkoušela.“

„Od minulýho roku ne.“

„Protože pokaždý, když se ti dovolala, řeklas jí, jak je hrozná, a zavěsilas!“ Táta na Elizu dokonce zvýšil hlas, což už hodně dlouho neudělal.

„Zasloužila si to.“

„To teda nezasloužila! Já jsem ji nechal, aby odešla, Elizo!“ Opět ztišil hlas a položil ruce na její. „Nechal jsem ji jít, protože byla zamilovaná. To člověku vymluvit nedokážeš. To by bylo jako...“ Ukázal na televizi. „... snažit se zastavit ten asteroid kuličkovou pistolí. Když ale odcházela, málem jí to urvalo srdce.“

„Jenže odešla i tak.“

Táta přikývl. „Jo, to jo.“

„A já jí to nikdy neodpustím.“

„To je něco jinýho. Já po tobě chci jen to, aby sis s ní promluvila.“

Eliza obrátila oči v sloup. „Ježiši, tak dobře. Rozmyslím si to.“

„Fajn.“ Poplácal ji po ruce. „Tak co si dáme k večeři?“

„Napadlo mě, že něco udělám.“

„Vážně?“

„Jo. Zavolám do Pagliacci‘s a nechám nám něco dovézt.“

Táta jí věnoval jeden z těch melancholických úsměvů, jako by se mu už teď stýskalo po něčem, co ještě neztratil. Elizu tím pokaždé málem rozplakal.

„Jsem pro,“ souhlasil.

Anita

Anita byla připravená na výslech. Připravila se i na přednášku. Připravila se na výhrůžky, na domácí vězení, na to, že s ní nebudou mluvit, na kárající ukazovák, na vrtění hlavou i na všechny klasické rodičovské bláboly, které měly přijít po jejím nevídaném útěku z domu Gravesových minulý týden. Ovšem na to, že jí zabaví klíče od auta, připravená nebyla. Bez nich přišla o podstatu dospělosti - o svobodu být sama. Nyní byla pod neustálým dohledem. Do školy ji každé ráno vozil otec a odpoledne ji vždy o tři čtvrtě na čtyři vyzvedávala matka a okamžitě odvážela domů. Dokonce ani doma ji nenechali samotnou. Každých dvacet minut jí klepali na dveře, aby se ujistili, že se nesnaží po vzoru Lociky či Julie prchnout oknem.

Menším trestem, nicméně stále trestem, byla i ukecaná rozhlasová stanice, kterou její otec poslouchal v autě.

„A teď pár novinek od intoušů z NASA ohledně našeho přítele Ardora,“ křičel moderátor, z jehož hlasu se dalo poznat, jak se během řeči stává stále tlustším a blbějším. „Člověk by řekl, že se budou snažit o něco víc, vzhledem k tomu, že utrácej prachy z našich daní a ještě si stěžujou, že jich nemaj dost, ale heleďte, co já o tom vím, že jo? No prostě, podle původních odhadů byl asteroid, kterej se dostal do naší sluneční soustavy, od naší planety asi tři miliony dvě stě dvacet tisíc kilometrů daleko, jenže teď tvrděj, že je to jen něco přes osm set pět tisíc kilometrů, což je z hlediska široširýho vesmíru docela o fous. A je fakt sranda, že tihle chlapíci z NASA nás utápěj, doslova utápěj, v řečičkách o tom, jak člověk způsobuje klimatický změny, ozonový díry a všechny ty další problémy, o kterejch víme, že zas tak žhavý nejsou, a teď tu máme tenhle asteroid, kterýmu se vyhneme asi jako kulce v Matrixu, a intouši říkaj jen: Jejda, soráč, nějak jsme si ho nevšimli.‘ Takže podle mě by si tihle chlápci měli trochu poupravit priority. Za pět minut jsem zas u vás.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všichni jsme hleděli vzhůru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.