TONIČKA A PIRÁT JEDNO OKO

Dana Šianská

Copyright

Autorka: Dana Šianská

Ilustrace: Václav Šlajch

Vydal: Martin Koláček – E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-432-6 (ePub)

978-80-7512-433-3 (mobipocket)

978-80-7512-434-0 (pdf)

Věnování

Tuto knihu věnuji skvělému učiteli s přísným i laskavým srdcem panu Jiřímu Halberštátovi a jeho neobyčejné ženě Květince a také mým neteřinkám Barunce a Lucince, které mě k tomuto příběhu inspirovaly.

KDO JE TONIČKA?

Každý v tomhle malém městečku na břehu moře to ví.

Je to nejpřísnější učitelka na celém světě.

Vypadá jako malý, buclatý generál v sukních. Na hlavě má květák krátkých vlasů, nos připomíná sjezdovku a z očí jí blýská ráznost. Zdraví ji jenom šprti. Ostatní se schovávají za roh, aby se s ní nesetkali. Ve škole to prý úplně stačí.

Copak jim asi paní učitelka provedla?

Nic neprovedla. Jen něco hrozného, strašného a nepochopitelného na dětech vyžaduje. Chce, aby všechny děti měly pouze jedničky.

Jedničkáři se mají. Ostatní se ve škole pořádně potí. A jejich pětky, čtyřky, trojky a dokonce i dvojky Tonička zapisuje se štítivým odporem. A vždycky to doprovodí přednáškou o lenosti.

Děti se na paní učitelku mračí. Zlobí se. Tohle kázání znají skoro nazpaměť. Už je ani trochu nebaví!

Jsou ale děti, které začnou plakat. Tolik se snažily. Přesto dostávají ošklivou známku.

Tonička nesnáší pláč. Plakat by se nemělo!

Nedávno opět rozplakala jedno dítě.

Počítalo a dostalo dvojku. Dítě se usmálo. Dvojka je přece hezká známka!

„Smát se můžeš, až dostaneš jedničku,“ rozčílila se Tonička. „Dvojka je k pláči. Příšerná známka!“

Dětské oči se zaplnily slzami.

V ten okamžik kdosi jemně zaťukal na dveře.

„Vstupte!“ řekla přísně Tonička.

Dveře se otevřely. Stála v nich vzpřímená bílá kočička. Kolem pasu měla červenou sukýnku. Byla moc krásná.

„Jé!“ vydechly děti.

„Mňau!“ pozdravila kočička a na zadních nožkách vcupitala dovnitř.

Všichni, kromě paní učitelky, ji rozzářeně pozorují.

Ta je zaskočená. Dívá se a mlčí.

Kočička se posadila k uplakanému dítěti. Pacičku mu ovinula kolem krku a přitulila se k němu.

Dítě se k ní vděčně přitisklo. Přestalo plakat a opět se usmálo. I ostatní děti se usmívaly.

Kočička po chvíli vstala.

„Mňau,“ řekla vesele a pacičkou dětem zamávala. A než by jeden napočítal do tří, zmizela. Zůstala po ní jen radost a dobrá nálada.

Děti už zase mají chuť se učit. Samozřejmě s Toničkou. Jen kdyby nebyla tak přehnaně přísná.

Ale Tonička už je taková. Je přísná na všechny. I na dospělé. Ti se jí bojí ještě víc.

Běda, když jí na trhu někdo špatně spočítá útratu.

Tonička nikdy nekřičí. Jen přešlápne na místě, pokrčí nos a našpulí rty.

A přivřenýma očima se zapíchne do ubohého človíčka.

Ten znejistí, zčervená a začne koktat. A znovu musí počítat pěkně od začátku!

Tonička namíří ukazováček proti jeho nosu.

„Že se nestydíš!“ řekne přísně. „Píšu ti pětku. Do zítřka si desetkrát zopakuj malou násobilku.“

Obchodník se stydí. Hanbou mu planou uši. Slyší to všichni kolem něj!

A Tonička přidává: „Dnes žádná večeře, ani víno. Nezasloužíš si je!“

Muž s knírem pod nosem má slzy na krajíčku. Ještě chvilku a rozbrečí se.

„Paní učitelko, nebuďte na mě tak přísná,“ žadoní úpěnlivě, „chyby přece dělá každý!“

„Každý ne!“ odsekne Tonička. „Já chyby nedělám. A ostatní je také dělat nemusí. Chyby jsou zbytečné! A proto musím být přísná. Dnes, zítra, pozítří… pořád!“

Lidé kolem ní nespokojeně brblají.

„Zase to přehání!“

Tonička se k nim otáčí.

„Já slyším všechno,“ říká přísně a hrozí jim prstíkem. „Poctivý se mě bát nemusí!“ dodává a odchází.

„Být učitelkou je tak těžké,“ lituje se. „Vždyť se jen snažím, abych je něco naučila. Na tom není nic špatného!“

Tonička o své pravdě nepochybuje. Naopak!

„Měli by si mě považovat!“ myslí si sebejistě.

S takovou učitelkou to nikdo nemá lehké. Jenže co je těžké dnes, zítra může být jinak.

To se týká všeho a všech. I Toničky!

LEV CHCE BOJOVAT

Život v tomto malém městečku na břehu moře dál plynul poklidným tempem. Až jednou, bylo před prázdninami, utekl lev z místní zoo. Nikdo ho nemohl najít. Lev dočista zmizel!

Všechny lidi ovládl strach. Jediný, kdo se nebál, byla Tonička. Je to zvláštní, ale ona se nikdy nebála.

Ostatní se bázlivě ukrývali za zavřenými dveřmi. A když se někam vydali, tak jen na náměstí. Tam je vždycky hodně lidí, a to přece žádný lev nemá rád!

Jenže tenhle lev byl na lidi zvyklý. Opustil svůj úkryt. Rozeběhl se tam, kde se ozývalo lidské štěbetání. A kde se lidé cítili v bezpečí.

Stačilo pár dlouhých skoků a lev zastavil u kašny na náměstí. Zde se rozhlédl. Nervózně zakmital ocasem a temně zavrčel. Všichni do jednoho znehybněli hrůzou. Nastalo podivné ticho. A do toho ustrašeného ticha se ozvaly kroky.

Byly to rázné kroky. Odhodlané kroky. Kroky beze strachu.

Lev zpozorněl. Někdo kráčel přímo k němu.

Lev se přikrčil.

„Bude boj!“ zaradoval se a vycenil obrovské špičáky.

Jenže ten, kdo sem odhodlaně kráčel, o něm nevěděl. Byl totiž velmi zahloubaný.

Ten člověk byla učitelka Tonička. Zrovna skončila vyučování.

Měla obrovský hlad a přemýšlela, co si koupí k večeři. Zamyslela se tak urputně, že si nevšimla vystrašených lidiček. Ani k boji naladěného lva.

Ze zadumání ji vytrhlo cinknutí. Podívala se dolů a uviděla malý stříbrný peníz. Zrovna ho nakopla špičkou boty. Rychle se kutálel pryč.

V ten okamžik se lev obrovskou silou odrazil. Cíl byl jasný.

Tonička byla šetrná a mizející peníz ji dohnal k velkému sportovnímu výkonu. Skočila za ním ve chvíli, kdy lev plachtil vzduchem.

Nemohl se dočkat, až se na Toničku vrhne. Avšak osoba pod ním zmizela. Dopadl na přední tlapy. Jeho údiv z nezdaru byl tak veliký, že na zadní zapomněl. A to se mu vymstilo. Udělal celkem tři kotrmelce, než hlavou narazil do sloupu vysoké lampy.

Stále zamyšlená Tonička zatím sebrala peníz. Spokojeně si ho prohlíží.

„Kdopak ho tady zahodil?“ ptá se sama sebe a hned si odpovídá. „Musel to být pořádný lajdák.“

Zvedá ruku s mincí a vítězoslavně se rozhlíží. Chce se pochlubit. Chce všem ukázat, jak je pečlivá. Sehne se i pro malý peníz.

Ale nikoho nevidí. Všichni jsou totiž někde schovaní. Ukryli se za stánky se zbožím nebo zalezli pod stoly.

Jen poblíž, na zemi, jak pytel cementu, leží v mrákotách lev.

„Kde se tady to zvíře vzalo?“ podivila se. „Co mu je, že se nehýbe?“

Jak přemýšlela nad bezvládnou šelmou, ze všech stran se začali sbíhat lidé. Obklopili ji a vděčně volali:

„Tonička nás zachránila! Přemohla to strašné zvíře. Tonička je hrdina!“

Učitelka stála uprostřed davu s otevřenou pusou. Nechápala.

Dav ji zvedl na ramena a majestátně ji nesl přes náměstí. Marně se bránila. Marně vysvětlovala, že na lva ani nesáhla.

Nikdo jí nevěřil. Nikdo jí ani nechtěl věřit. Zpráva o jejím hrdinství se šířila rychlostí laviny. Letěla od jednoho člověka k druhému. Od něj se hnala k dalšímu. Do večera zaručeně každý věděl, jak se věci udály.

Lev prý skočil na Toničku, ta bleskurychle uskočila. Když dopadl na zem, nezaváhala ani vteřinu. Popadla to velké zvíře za ocas a ze všech sil s ním praštila o lampu. A pak si k němu nebojácně stoupla. A hlídala ho, dokud pro něj nepřijeli a neodvezli ho zpátky do zoo.

Prostě na Toničku se lidé začali dívat jinýma očima. Byla hrdinkou.

Hrdiny si lidé hýčkají. Bezmezně je obdivují. A dokonce jim leccos odpustí!

Tonička byla sice strašlivě přísná, měla však poctivé srdce. Tahle sláva se jí nelíbila, protože nebyla zasloužená. A k tomu všemu její podivné hrdinství záhadně pokračovalo.

TONIČKA OPĚT ZASAHUJE

O několik dní později Tonička zamkla školu a rychle zamířila k bance. Musela v ní vyzvednout peníze na školní výlet.

Otevřela dveře a vešla dovnitř. Udělala dva kroky a zakopla o něco velkého. To něco byl muž, který ležel na zemi. Rukama si chránil hlavu a strašlivě se třásl. Opodál leželi další lidé. I oni se třásli strachy.

Tonička si jich nestačila všimnout. Když totiž zakopla, vylétla vzhůru. Roztáhla přitom ruce a snažila se něčeho chytnout. To byl dobrý nápad!

V cestě stály dvě mužské postavy. Na hlavě měly černou kukličku. Byli to lupiči.

Toho si Tonička také nevšimla. Měla jiné starosti. Letěla. A ten let se jí zdál nekonečný.

Oba darebáci si zrovna hrnuli do velkých tašek pořádnou hromadu peněz. A vtom k nim zezadu přilétla Tonička. Zachytila je roztaženýma rukama a oba naráz srazila k zemi. A ještě na ně dopadla. Celou svou vahou.

A protože nebyla žádný drobek, darebáci usoudili, že na ně spadl strop.

„Je s námi konec!“ kvíleli strachy.

„Pomoc!“ lapali po dechu a skučeli hrůzou.

Zachránili je až strážníci. Toničku postavili na nohy a kukličkám dali na jejich zlodějské ruce pouta.

Než paní učitelka stačila cokoli vysvětlit, dav ji opět zvedl a nesl městečkem.

„Tonička přemohla zloděje. Zachránila naše peníze. Je to hrdinka. Sláva jí, sláva jí!“

Tahle sláva už Toničku pořádně rozčílila.

„Já nejsem hrdina!“ křičela. „Sundejte mě na zem. Chci domů!“

Její slova nebyla v hlučícím davu slyšet. A tak bezmocně zmlkla.

„Je to divné,“ zamyslela se, „ale něco se kolem mě děje. Nejprve bílá kočička, pak lev v mrákotách a teď lupiči. Co by to mohlo znamenat?“ uvažovala a hned důrazně zahnala malý červíček pochybnosti.

„Co asi? Je to jen náhoda!“

Nevěřila totiž na nic, co se nedá vysvětlit. A na pověry a zázraky už vůbec ne. „Zítra bude všechno jako dřív!“ utěšovala se.

Měla pravdu. V několika dalších dnech se už nic nestalo. Všechno bylo zatím tak, jak si Tonička přála.

NEBEZPEČNÝ VÝLET

Školní výlet se rychle blížil. Lodí se mělo doplout na vzdálený ostrov. Byl sice opuštěný, ale bezpečný.

Toničku na ostrově čekají tři dny a tři noci s dětmi. Jiná učitelka by si z toho těžkou hlavu nedělala. Děti se budou prohánět po ostrově a ona si na chvilku odpočine.

Tohle by Tonička nikdy neudělala. Je totiž nejpečlivější a nejstarostlivější učitelkou široko daleko. Když je s dětmi, neodpočívá nikdy. Je to velmi náročné!

A proto jim poví něco o ostrově. Tentokrát si bude trochu vymýšlet. Musí je maličko postrašit. Budou se jí víc držet. Možná je dokonce od výletu odradí.

„To je dobrý nápad!“ pochválila se. „Zůstanou ve škole a budou se učit. Získají mnoho dalších vědomostí. To jim prospěje a určitě tím budou nadšené.“

Děti naštěstí netušily, na co paní učitelka myslí. Dívaly se na ni zvědavě a napjatě čekaly, co jim poví nového o výletě.

„Nejsem vaše maminka. Nebudu se tam o vás starat,“ začala hned zhurta. „Nejprve si postavíte stan. Komu se to nepovede, bude spát na zemi.“

Děti mlčky přikyvovaly.

„Uvaříte si. Kdo vařit neumí, bude o hladu. Je tu někdo, kdo neumí vařit?“

Ani jedna ruka se nezvedla. Dětem se povídání začalo líbit.

„Budeme muset prozkoumat ostrov. Jsou tam jeskyně. Můžete do nich spadnout. Nikdo vás už nenajde.“

Dětem zazářily oči vzrušením.

„A v houštinách se ukrývá divoká zvěř. Občas někoho roztrhá. Ostrov je opravdu nebezpečný.“

Děti skoro nedýchaly napětím. Zíraly na Toničku s otevřenou pusou. Hltaly každé její slovo. Konečně dobrodružství!

„Stále se vám chce jet?“ zeptala se Tonička přísně.

„Ano!“ zaznělo sborově.

A pak to začalo.

„Nebojte se, paní učitelko,“ vykřikovaly jeden přes druhého, „my vás ochráníme. Když spadnete do jeskyně, vytáhneme vás. A uděláme velký oheň. Toho se divoká zvířata bojí.“

Toničce se tentokrát plán nevyvedl. Děti se začaly těšit ještě víc.

Kdyby se dávala známka ze strašení, nedostala by ani dvojku, ani trojku, dokonce ani čtyřku, ale rovnou zaslouženou pětku.

Jenže Tonička sobě známky nikdy nedávala. Nebyl důvod. Ona přece vždycky všechno dělala na jedničku!

USNOUT SE NEVYPLÁCÍ

V neděli maminky balily tašky a batohy a chystaly pro své miláčky slaďoučká pitíčka a úžasné svačinky.

Tonička měla sbaleno natotata.

Odpoledne vykoukla z okna a uviděla blankytně modrou oblohu. Pohodlně v ní sedělo horkem sálající slunce. Jeho žár se jí drze cpal do oken.

„Nebudu se přece doma smažit jako slepice v troubě!“ rozhodla.

„Čekají mě tři náročné dny s kupou malých čertů. Musím si odpočinout.“

Do tašky naházela důležité věci. Vyfouklou nafukovací matraci, ručník, jídlo a pití.

Ulice byla sluncem vymetená a opuštěná. Pomalu se tudy vlekl jen jeden horkem znavený člověk. Školník z její školy. Nesl si domů džbán vychlazeného bílého vína.

„Kampak, Toničko?“ houkl na ni.

Odpověděla mu známou říkankou:

„Kdopak by se slunce bál,

když je moře opodál…!“

Zvedl varovně prst a řekl: „Tak pozor na piráty!“

Tonička se zastavila.

„To jsou řeči!“ pokárala ho. „Piráti tu byli naposledy před sto lety. Od té doby se neobjevili. Copak nevíš, že piráti jsou minulost?“

„Vím. A i kdyby se objevili, máme tebe. Ty by sis s nimi poradila!“ pronesl dobrotivě.

Tonička měla chuť zavrčet. Ale školník byl hodný člověk.

„Jestli se tu objeví, všechny je naházím do moře,“ slíbila.

Spokojeně se usmál a pokračoval k domovu.

Na Toničku čekala sluncem vysušená písečná pláž.

Nejprve nafoukla matraci a položila ji na mírně zvlněnou hladinu.

„Na chvilku si lehnu a odpočinu,“ rozhodla se. „Pak si zaplavu.“

Pohupování mořských vlnek bylo příjemné. Tonička ale věděla, že nesmí usnout. Kdyby usnula, vlny by ji odnesly na širé moře. To by byl malér!

Pohupování mořských vlnek bylo nejen příjemné. Bylo i zrádné. Tonička se hlídala dlouho. A pak se to stalo.

Najednou už nemohla otevřít oči. A v ten okamžik usnula tvrdě jako miminko.

Vlny uchopily matraci a odnášely ji daleko od pobřeží. Za chvíli bylo kolem dokola jen širé moře.

Modrá obloha se začala kabonit. Její zářivou modř nahradily zlostné, šedé mraky. V dálce temně zahučel vítr.

ŽRALOK SE BLÍŽÍ

Tonička se probouzela ztěžka. Myslela si, že leží doma na své posteli. Ta postel se ale tak divně pohupovala.

Vtom kdosi začal zpívat. Zpívání nebylo příjemné. Znělo ostře, jak když pila řeže dříví. A k tomu ta podivná slova!

Oběd se k nám blíží,

strach už mě netíží,

že mé břicho hladové

prázdné bude večer,

až by z toho žralok,

pořád jenom brečel.

Oběd si už zoufá,

žralok tiše doufá,

že mu rychle do bříška,

sousto chutné vplouvá.

Píseň Toničku probudila úplně.

„Strašná písnička! Ještě, že to byl jen sen!“ pomyslela si a otevřela oči.

„Jejda!“ vyjekla. Nad ní visela ponurá obloha.

Rychle se posadila a rozhlédla. Kolem dokola bylo jen moře.

Tonička nebyla strašpytel. Ale pohled na širé moře ji pořádně vyvedl z rovnováhy.

„To je malér!“ přiznala si.

Vtom zahlédla trojúhelníkovou ploutev. Hned si vzpomněla na píseň. To nebyl sen. Píseň byla opravdová. Zpíval ji ten, jehož ploutev se blíží. Zpíval ji žralok!

Tonička si lehla na břicho a pevně sevřela matraci. Bojovně přimhouřila oči a našpulila rty.

„Nedám se!“ řekla odhodlaně. „Budu bojovat! Nejsem pro nikoho chutné sousto!“

Žralok připlul blíž. Chvíli kroužil kolem té divné plující věci. Zkoumavě pozoroval budoucí úlovek. Byl zklamaný. Tohle mělo daleko do libové dobroty. Tučné jídlo nesnášel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tonička a pirát Jedno oko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.