Úvodem ke třetímu svazku Kritické hybridní edice

Třetí svazek Kritické hybridní edice — Slezské písně Petra Bezruče — je proti předchozím dvěma v mnohém odlišný. Cílem prvních dvou edic — Díla Františka Gellnera (sv. 1) a Díla Karla Hlaváčka (sv. 2) — bylo v prvé řadě shromáždit a v knižním i elektronickém vydání prezentovat odborně zpracovaný soubor díla každého z autorů. V obou případech tak KHE přináší básnickou, prozaickou, publicistickou a překladatelskou tvorbu, u Františka Gellnera i jeho tvorbu dramatickou, soubor korespondence odeslané i přijaté a také sebrané dílo výtvarné. Chronologické uspořádání knižních vydání, jejich další vnitřní dělení a proměnlivost řazení ve vydání elektronickém mimo jiné poukazují jak k členitosti díla, tak k jeho vnitřním souvislostem. Obě edice dále zveřejňují výběr ze sekundární literatury, jenž umožňuje sledovat recepci autorova díla z různých perspektiv (např. analyzovat dobové přijetí, studovat syntetizující odborné texty, zaměřit se na biografii či texty vzpomínkového charakteru). Společným rysem díla obou autorů je i to, že byla jako soubor kriticky editována naposledy před více než tři čtvrtě stoletím, a obě nové edice se tak vyrovnávají s vydavatelskou tradicí, která měla svůj vrchol v období po první světové válce.

Přítomná edice Slezských písní se naopak soustřeďuje výhradně k jednomu autorskému celku (čítajícímu několik desítek básní) z rozsáhlého díla Petra Bezruče. Stranou tak zůstávají stovky dalších básní, prózy a články i rozsáhlá korespondence. Pozornost je věnována především genetické rovině Bezručovy jediné básnické sbírky, respektive textové historii jednotlivých čísel Slezských písní, u nichž se ve většině případů dochovaly desítky variant. Tento posun v zacílení edice vede k odlišné práci se sekundárními zdroji: namísto široce pojaté antologie ohlasů byla značně rozsáhlá literatura k Slezským písním vybrána podle relevance pro poznání textové historie sbírky a využita v aparátových částech edice. Oproti prvním dvěma svazkům KHE revidujícím ediční praxi dvacátých a třicátých let 20. století se editoři nového vydání Bezručových Slezských písní vyrovnávají s textologickými koncepty, které převážně vznikaly právě v souvislosti s vydáváním Slezských písní v druhé polovině dvacátého století (s těžištěm v letech šedesátých). Nová edice Bezručovy sbírky vzniká totiž půl století od posledních pokusů o kritické vydání textu Slezských písní, z nichž naše edice nutně vychází, přehodnocuje je a reviduje.

Na rozdíl od předchozích svazků KHE mění se u třetího titulu úkol elektronické edice, čímž doznává proměny i její vztah ke knižnímu vydání Slezských písní. Knižní edice jako obvykle musí z množství verzí sbírky vybrat a podat jediný text, naopak edice elektronická, která jako u předchozích svazků prezentuje v edičním zpracování všechny nalezené relevantní materiály v jejich obrazové (v případě rukopisů) i textové podobě (náčrty, rukopisy, korektury, časopisecké a knižní otisky), nabízí v úplnosti uspořádaný, nyní ovšem hodnotově neodstupňovaný soubor všech verzí, a vyvažuje tak základní problematičnost volby výchozího textu. Edice Slezských písní přitom proti předchozím svazkům těží v mnohem větší míře z možností počítačového zpracování textu, které pomohlo editorům při kritickém zhodnocení množství variant textu, konstrukci aparátu a umožnilo i další vývoj prezentační aplikace vědecké elektronické edice.

Přes všechny změny zůstávají ovšem hlavní parametry KHE stejné, respektive tento vývoj umožňuje lépe se soustředit k cílům, které si edice pro všechny své svazky klade — tedy přispět novou elektronickou edicí k hlubšímu poznání historie zveřejněných textů a vydáním knižním k aktualizaci díla předních českých autorů v širší čtenářské obci. Trojice prvních svazků KHE — F. Gellner, K. Hlaváček a P. Bezruč —, autorů, jejichž dílo vznikalo na přelomu 19. a 20. století, je nejen pokusem o jejich nové ediční pojetí, ale hlavně výzvou k novým interpretacím literatury daného období.

Předmluva ke čtenářskému vydání Slezských písní Petra Bezruče

Počínaje druhou polovinou šedesátých let minulého století, kdy byla připravena poslední kritická vydání Slezských písní Petra Bezruče (1867—1958, vlastním jménem Vladimír Vašek), se oproti původní ohromné čtenářské a odborné pozornosti, jež byla jeho básním věnována už od prvních časopiseckých otisků v Beletristické příloze Času (1899), oslaboval zájem o tuto jedinou autorovu básnickou sbírku. V období od prvního sebrání Bezručových básní v knižním souboru, který vyšel ještě s titulem Slezské číslo (1903), přes bibliofilské vydání nesoucí již název Slezské písně (1909, resp. 1910), až do posledního vydání Slezských písní za autorova života vyšla tato sbírka, nepočítáme-li mnohé výbory a bibliofilské otisky vybraných básní, ve více než třech desítkách vydání a takřka ve třech stech tisících výtiscích; dodnes pak vyšly Slezské písně ve čtyřiceti třech vydáních v úhrnném nákladu čítajícím bezmála čtyři sta tisíc kusů. Zatímco v minulosti v každé z dekád vyšly Slezské písně opakovaně, v poslední době se v edičních plánech nakladatelství objevují sporadicky (naposledy vyšla sbírka před dvanácti lety). Kvantitativní pokles vydání, nákladů i položek ohlasové literatury je doprovázen tlakem na zcivilnění, jindy až profanaci obrazu tvůrce Slezských písní a ohlazení patosu mohutných básnických skladeb, tedy těch složek Bezručovy poezie, které měly pro její charakteristiky a působení určující význam. Tato tendence, kterou můžeme sledovat zejména počínaje rokem 1989, je jednoznačně projevem potřeby emancipovat se od uměleckých děl, jež se stala symboly zideologizované literatury, a kultu jejich autorů, který byl vybudován v padesátých letech 20. století. Slezské písně se tak stávají dílem, jež dnes žije bez násilně vzletného podání například v písničkářských zpracováních, současně textem často parodovaným, zůstávají ovšem dílem přes to vše stále živým. Jsou dílem, které v tomto přehodnocování a též díky pauze dělící nás od masy trivializujících interpretací (ať už vycházejících z ideologických pozic a nepřekračujících jejich horizont, nebo těch, které se právě s tímto profánním výkladem chtěly vyrovnat) osvědčuje svou schopnost vnitřní proměnlivosti.

Tak jak ubývají a mění se vztahy k původním osobním podnětům a realitě básníka, tak se naopak v čase na dílo vrství další a další významy, a ani ty nezůstávají strnulé, o čemž svědčí množství značně rozdílných, souběžně existujících interpretací sbírky. Bezručovo dílo bylo nedlouho po svém objevení v souladu s básníkovou protiuměleckou stylizací chápáno jednou jako „bludný chmurný balvan“ (takto poeticky pojmenoval Bezručovu poezii z perspektivy vývoje české moderní poezie Arne Novák), barbarské dílo bez vztahu k soudobým básnickým směrům, jindy v důsledku autorova sebeoznačení coby barda či rapsóda se poukazovalo k přetváření motivů lidové poezie, nebo hruběji: dílo Petra Bezruče bylo přímo svazováno s lidovou písní. Kvůli svému invektivnímu nastavení a pro tematiku nacionální a sociální se zase stavělo do souvislosti s poezií politickou, navazující na Jitřní písně či Písně otroka Svatopluka Čecha. Jako další složka vedle noty nacionální a sociální je již v době prvních otisků v Bezručově poezii rozpoznávána vrstva intimní, v pozdějších interpretacích spojovaná se spory o milenky Petra Bezruče (srov. např. polemiky mezi Oldřichem Králíkem, Jiřím Opelíkem a Arturem Závodským).

Již autorem zvolená tribuna realistického Času i verše obracející se proti „básníkům z vltavských břehů, co milují ženy, jak kázala Paříž“, tedy, jak připomněl F. X. Šalda, proti poezii oficiální, symbolistické a dekadentní, jej v očích dobových čtenářů řadí k realistům. Realismem se přitom v případě Bezruče myslela nejen zmíněná opozice, ale označují se jím také charakteristiky jeho tvorby jako síla, odbojnost, hněv a určitost, pádnost a jasnost vyjádření, jež jej staví proti poezii jak parnasistně vyumělkované, tak umdlené a významově zastřené. V této interpretaci se ovšem nejen Bezručův výraz násilně podává jako jednoduchý a snadno sdělný, ale potlačují se také motivy beznaděje, zoufalství, které mají vztah i k Bezručovu náhlému zmlknutí: „Básník se odmlčel, umlknul snad navěky, Bůh polituj,“ psal Jan Herben v doslovu k časopiseckému Slezskému číslu. S realismem se identifikuje ještě jeden významný prvek básní Slezských písní, jímž je dokumentárnost (tj. věrné zachycení skutečných životních osudů ve Slezsku a pravdivý obraz aktivit mluvčího), respektive iluze dokumentárnosti, klamná vidina autentičnosti, která se kolem Bezručovy tvorby vytvářela.

Nesouhlas s pojetím Bezruče jakožto básníka jakési ohlasové poezie (tento výklad Bezruče odmítl již Miloslav Hýsek, když ho označil především za racionálního básníka, básníka „mozku“) vede k odkrývání souvislostí mezi poezií Slezských písní a moderním uměním, s jeho tvárnými prostředky (rým, verš, autostylizace), a to nikoli pouze s realistickou větví spojovanou s dílem Josefa Svatopluka Machara, ale i s proudy odeznívajícího symbolismu a dekadence (nebo přímo s dílem Otokara Březiny, ale třeba i Antonína Sovy) či nastupující generace Františka Gellnera, Fráni Šrámka a Karla Tomana. Bezručovy verše dokonce bývají vnímány jako most mezi autory devadesátých let a touto nastupující generací, jako klíčový integrační prvek ve vývoji moderní poezie. S těmito nejmladšími autory pak pojí Bezruče písňovost, jež se promítla právě do struktury jeho verše, včetně užití výrazného rýmu. Vedle odlišení tvorby, u níž převládají rysy symbolistní poetiky, a vrstvy s převažujícími znaky tzv. realistickými, jak se o to pokoušel vynikající bezručovský badatel a významný editor Bezručova díla Oldřich Králík, prosazuje se později pohled na dílo Petra Bezruče jakožto syntézu odlišně založených postupů. Bezručovy básně z tzv. jádra, tedy básně vzniklé s největší pravděpodobností v jednom tvůrčím vzmachu na sklonku století v letech 1899—1900, pak — jak napsal jiný významný interpret a vydavatel Bezruče Miroslav Červenka — oscilují mezi „předmětným a obrazným významem, mezi bezprostřední konfesí a autostylizací, mezi dokumentem a mýtem“.

Na obrazu básníkovy tvorby se podílejí také některé zdánlivě vnější faktory, pseudonymnost autora i dohady o času a podmínkách vzniku básní Slezských písní. Anonymita Bezručova vystoupení, která vycházela z osobních existenčních obav a zřejmě i z jeho tvůrčího naturelu (mimo básní Slezských písní kryl autor celou škálou pseudonymů také jiné své texty, srov. např. Alter ego, B. Čermák, Kuba Stopěruntík, Ratibor Suk), souvisí bezprostředně se zvolenou stylizací, jíž autor do značné míry reagoval na jeden z rysů soudobého moderního umění, které nejčastěji klade až absolutizující důraz na individualitu tvůrce. V neposlední řadě ovšem autorovo maskování vytvářelo předpoklad k interpretacím odmítajícím Vaškovo autorství. Tato linie počíná již prvním vystoupením autora a trvá až podnes. Ať už se ovšem spekulovalo o tom, že Slezské písně napsal Vaškův zemřelý příbuzný, popřípadě tuberkulózní student či — jak se v posledních desetiletích často diskutuje — Ondřej B. Petr, vždy šlo o přiřčení jedné z tvůrčích vrstev Slezských písní autoru-prázdné množině, člověku, s nímž nebyly spojeny žádné jiné doložitelné a inkriminovaným básním blízké texty, vždy šlo o pusté a nepodložené hypotézy.

Interpretace Bezručových Slezských písní se nakonec liší také podle toho, do jakého časového úseku je kladen jejich vznik — do období Vaškova pobytu v Místku v letech 1891—1893, anebo jejich zrod vidí v období konce století, tedy nedlouho před jejich odesláním Janu Herbenovi (1899), redaktoru týdeníku Čas.

K problematice stanovení doby vzniku básní přistupuje ještě otázka vlastního charakteru jejich geneze: tj. zda texty vznikaly postupným a zdlouhavým básnickým opracováváním, anebo vytryskly naráz, jak jejich vznik líčil i sám autor například v listu Janu Herbenovi z 28. dubna 1899: „Pane doktore, nemyslete si, že bych, třeba napíšu báseň za 5 minut, psal lehce. Já nevím, to vždy jako by chamsin šel mojí duší (sit venia!), myšlenky se hrnou jako bystřiny z hor, já nestačím chytat slova a myšlenky a pak jsem půl hodiny vždy jako spálený.“ Verze počítající se vznikem básní v období pobytu v Místku a výklad o pozvolném růstu básní Slezských písní se nám dnes jeví jako nepodložené, respektive předkládají samá „možná“ a žádná fakta, mnohem lépe dokumentovaný je vznik tzv. jádra Slezských písní v krátké časové etapě na konci devadesátých let. Tuto hypotézu potvrzuje též literárněhistorické hodnocení s ohledem na vztahy k tvorbě básníků na přelomu století.

Toto je pouze zjednodušený nárys proměn v přijetí Slezských písní. Ještě ovšem jeden život mají Slezské písně, život textu, který autor postupně upravoval, cizeloval, a dokonce po umělecké stránce ničil, na němž se hluboce podepsaly i zásahy a omyly redaktorů, chyby sazečů, ale i obavy autora a jeho redaktorů z cenzury a další vlivy. Sbírka tak zčásti vzniká jako výsledek náhodných procesů, jako útvar, který autor vystavěl jen v omezené míře a jenž je spíše podoben sedimentu rozličných redakčních interpretací, ať již byl jejich původcem Jan Herben, který komponoval Slezské číslo, či Vojtěch Preissig, jehož přičiněním se do sbírky dostávají nové Bezručovy básně, nebo Antonín Macek či ještě později brněnský vydavatel F. V. Pokorný, kteří se podíleli na dalším vydavatelském osudu sbírky. Toto postupné vrstvení, rozšiřování sbírky z původních 32 básní v knižním Slezském čísle z roku 1903 po 89 básní Slezských písní od roku 1951, a pohyb v kompozici (typické i pro jiného autora „jediné knihy“, amerického básníka Walta Whitmana, jehož poezie byla již v roce 1910 s Bezručovou srovnávána) ovšem nebrání tomu, aby kniha mohla, jak později napsal například Bedřich Fučík, působit jako umělecky komponovaný celek.

Pozoruhodné je, že pozdější autorem provedené změny Slezských písní byly již od počátku kritikou a čtenáři sledovány, o což se přičiňoval i sám autor, který tiskové chyby komentoval v „zaslánech“ časopisům a hlavně neúnavně opravoval text i v množství exemplářů, jež mu byly dodávány k podpisu. Bezruč tak de facto od počátku vystupuje jako básník a současně jako filologicky poučený komentátor vlastního psaní, který doplňuje již v prvních rukopisech vysvětlivky k dialektismům a později i vysvětlivky věcné. Jeho filologické školení se po celou dobu projevuje až brusičským obrozeneckým zanícením. K tomu se pojí již v roce 1903 neautorizované otisky rukopisů, jež mezi čtenáři vyvolávaly otázky po jejich pravosti. Spolu s pátráním po skutečném autorovi, který byl již v roce 1899 v úzkém okruhu prozrazen a jehož pseudonymita byla odhalována postupně do roku 1910, kdy bylo jeho pravé jméno už široce známo, se objevují spory datační. A tak se autor stává již zpočátku básníkem, u nějž je filologická textová kritika jednou ze základních linií života jeho díla. To se s postupem času nemění, naopak, v roce básníkova jubilea, roku 1937, se nad jeho dílem široce debatuje, zda má autor právo upravovat své dílo, přičemž diskuse vyznívá, jako by Slezské písně jejich autoru již ani nepatřily. A po jeho smrti se plnou silou rozhoří spor o to, jak vlastně Slezské písně vydávat.

Text Slezských písní, který mají nyní čtenáři před sebou, je jen dalším z článků ve složité historii sbírky. Je to znění nikoli ideální, neboť ke zcela definitivnímu, uspokojivému a objektivnímu vydání této sbírky nelze podle nás dospět. Může však zcela jistě tvořit pevné východisko, odkud lze pro další poznávání Slezských písní vyjít, nechceme-li dílo chápat jako jev statický, ale sledovat energii a směr jeho proměn.

SLEZSKÉ PÍSNĚ

Co v srdcích prostých lidí lká

při Olze, Odře, Ostravici:

/: všichni byli lepší než já! :/

jsem zkusil chybným veršem říci.

Červený květ

Za temným oknem, v květníku sivém,

hrubý a špičatý mračil se kaktus.

Jednoho jitra

červený z lodyhy vyrazil kalich,

červený květ.

Byl u nás básník, co jiné měl oči,

co měl rád vonné a nádherné růže.

Distichem zvučným

pochválil růži a odsoudil pyšně

ten rudý květ.

Jsou duše drsné, co samy šly žitím,

hroty a ostny se zalily vrchem.

Co měly v srdci?

Kvetly-li jednou a kvetly-li v noci,

hleď, rudým květem…

Hanácká ves

Domky na patro jak řady bílých ptáků

sotva vánek lehkým dechem omží.

Ticho jde jak krev Hanáků

voda Romží.

Na svých gruntech tkví sedláci klidní.

Dobrý císař žije kdes ve Vídni,

Němci pod horami, v městech židé.

Černé lány řepy jak pruh smoly;

rusovlasé děvče kope v poli,

ví, že jednou muž si pro ně přijde.

Hoch hanácký práce hledí a dbá,

sotva v díle po děvčeti zapráh,

ví, že jednou přijde žena za práh,

tři dni a tři noci bude svatba.

Hrubý sedlák, osmahlý a rudý,

trochu pyšný proti městským lidem,

nikdy ze své neuhne ti půdy.

Jak,

jak jest jinak pod Beskydem!

Kyjov

Ej, ztepilí šuhaji v čižmách vy,

ej, děvčata v suknici rudé,

vždy veselo bývalo v Kyjově,

vždy veselo v Kyjově bude.

Tak jako to táhne z vonných rév,

tak jako ty kypíš, má sloko,

tak hoří ta ohnivá slovenská krev,

tak ret pálí a srší oko.

Kdo chce nás bít, kdo chce nás urazit?

My nevíme o pánu žádném,

jak vesele dovedem žít a pít,

tak vesele na poli padnem.

Ptení

Domky máš žluté a chudobné,

vidím a vidím, že v Ptení

poskromnu horáci dýchají,

že zde již Hanáků není.

Hleď, mezi domky je kopeček,

travnatý, nenáhlý, nízký…

Zámeček? Čtyry má věžičky

ve středu tiché té vísky.

Na vršku slívy a kaštany,

lípy a po kraji borek…

Zámeček knížecí? Ne, to jest

pijáka-sedláka dvorek.

Trhliny ve zdích a pavouci,

do zkázy všecko to chvátá,

dřevěný plot kolem dokola,

dřevěné kolny a vrata.

Kdyby tak jiskra sem zalétla,

pomoci zámečku není —

chudobný žaluješ bídu svou,

vidím, žes zámeček z Ptení.

Před časem řinčely meče zde,

poháry do kuropění,

odtud jsi do boje vylétal,

rytíři Jeníku z Ptení.

Teď je vše pusto a rozbito,

smutně tu stojí a vzdychá

ve středu hliněných chaloupek

zapadlá panská ta pýcha.

Dočkám a dočkám se jedenkrát,

aby smích táhl po líci

nad pádem toho, co vraždil nás

nahoře nad Ostravicí?

Plumlov I

Černý bor utíká z kopečka,

široké jezero pod ním,

nad vodou létají rybárky,

podobny plachtám jsou lodním.

Hradisko sivé a vysoké,

na příkré vyhnáno skále —

dnes tam jen Themis promlouvá

ve jménu boha a krále.

Zámek je úzký a hrozivý,

nestvůrné jakési rysy —

drahému pánu jej stavěli

oddaní sedláci kdysi.

Tak jak jej do výše vyhnali,

bič jim hrál při práci notu,

tolik do základů prosáklo

prolité krve a potu.

Čí je? Kdo jiný než Liechtenstein —

Moravy pán z pólu k pólu —

německý gróf, zde dost kavalír —

nesáhl na naši školu.

Tam v mojí vlasti je velký pán,

mnoho má hutí a dolů —

když už nám sebral půl ojčizny,

proč by nám nevzal i školu?

A jak to u nás tam vypadá,

kde stojí cizácká škola,

chráněná grófem a zákonem,

výsledek do nebe volá.

Možná že jednou i Liechtenstein!

(O panské zvůli ten mur ví.)

Plumlove! Z cizích škol na Slezské

chachaři rostou a — —.

Plumlov II

(F. Ernestovi)

Tisíc lidí v žití zřel jsem,

zapomněl jsem docela,

ale tebe stále vidím,

jak ti padly do čela

černé vlasy na Plumlově,

jak pod nimi myšky dvě

(tak to byly malé oči)

dívaly se opilé.

Prchlého jsem mládí vzpomněl:

čas spěl letem sokola,

a dvě noci a den celý

šly poháry dokola…

Sám jsem, nemiluji lidí,

struna v srdci dozněla,

ale chtěl bych, by ti padly

černé vlasy do čela,

černé vlasy jednou zase,

by pod nimi myšky dvě

tak jak tenkrát na Plumlově

dívaly se opilé!

Maškarní ples

V únoru nikdy jsem ze sebe nerobil blázna,

můj život tich byl jak půlnoc a teskný jak září.

Šťastnější národ nech karneval miluje a zná,

Těšín mi hleděl v kolébku — ty čti mi to z tváří.

Maškarní ples jednou oknem jsem zadarmo spatřil:

Sokol a hasič a v gázových šatečkách děcko,

Španělka, Polka, s níž veselý kozák se bratřil,

bohyně, andělé, víly a čertví co všecko.

Městečka hlavy tři spanilé dcerky sem hledí:

Čechie, Morava, — ta třetí? — plynou pospolu,

to bude děvče z Těšínska? Nu, to aspoň vědí:

růžovou sukni má a černou k ní kamizolu.

V únoru nikdy jsem ze sebe nerobil blázna.

Můj život tich byl jak půlnoc a teskný jak září.

Šťastnější národ nech karneval miluje a zná,

Těšín mi hleděl v kolébku — ty čteš mi to z tváří.

Pod Lysou děvuchy… uzdu jsem vzpomínkám pustil —

chvěly se zimou a před okem ohnivým žida.

Do týdne budeš ty metlou… já v zem oči spustil,

neměly prsů a ze rtů jim plakala bída.

Papírový Mojšl

Ten ráz na pravdu jsem neudeřil:

žalost jejich nesklonila šíje;

to jen britský fantast-básník věřil

a na rasu skládal elegie.

Z Polské přijde žid k nám pod Beskydem,

za pět roků ves má — napřed víme —

kdysi žebrák, nyní oře lidem,

u všech děvuch má ius noctis primae.

V němé zlosti zaskřípeme zuby:

děvče, muže, dědinu žid skoupí…

A kdo za to, že jsme jako duby,

na ženy a na peníze hloupí?

Jedna spřež a přece názor měním:

Osud smýk jím, jak srp žlutým klasem;

už tak bývá. S božím dopuštěním

přiskřípne čert Hebrejce též časem.

Tak přemýšlím a je závěr blízký:

Když tak Pán svých vyvolených chrání,

přes svůj křivý nos a hrubé pysky,

přísahal bych, nebyl židem ani.

Když od města dolů půjdeš k jihu,

den co den tam žida potkáš s měchem;

dej mu krejcar, zahodí ho v mihu,

dej mu papír, chopí se ho spěchem.

Den co den jde příkopem a travou,

z bláta papíry pozorně loví,

čte a třese kudrnatou hlavou,

říkají mu Mojšl papírový.

V zimní noci šel jsem k městu němý.

Bůh mne…!? Kdo si na milníku hoví?

(Deset minut krčma pod olšemi!)

Sněhem zalit Mojšl papírový.

Čekáš, až tě zítra kdosi sundá,

bídnou kořist havranů a lišek?

Modlíš se? Dbal kdy Pán vagabunda?

Vzhůru, žide, půjdem na kelíšek!

Šenkýři, dej k ohni tu lavici:

Vodka rtem se chválí, a ne slovy.

Málem by byl zmrznul na silnici

tvůj host vzácný, Mojšl papírový.

Synku, jak chroust zmoklý sedíš věru,

když umdlené ze stran svěsil krovky…

Co bys pil? Však víš, my ze severu

napijem se nejspíš kontušovky.

Vypij, Mojšle; jest jak první láska

sladká, jde z ní prvosenky přídech,

hořká jest jak beznadějná láska,

vonná jest jak sosna na Beskydech.

Ostrá jest jak zuby horské pily,

zatřes jí, a perla k vrchu vyjde,

jasná, že by bozi sami pili,

Mojšle, pij, ach, drž krok se mnou, žide!

Kdo se na svět přes kraj sklenky dívá,

celý se mu rosou v máku třpytí;

všecka žalost v jeden úsměv splývá…

a co, žide, povíš o svém žití?

„Blázen jen své hoře vypravuje,

vodka hřeje a pán židům přeje,

s Mojšlem prodlí, Mojšla vyčastuje,

všecko povím — pán se nevysměje.

Jednou, pane, Bůh vám k milování

družku švarnou daruje, však víte,

jednou z ručky vypadne jí psaní…

jak vy, pane, jak s ní naložíte?“

Nedá, žide. Též ráz zaplakala

ve mně láska — dým jsem pustil z smotku —

měl jsem děvče rád… jinému přednost dala…

a dva roky, žide, pil jsem vodku.

Co hořkého kdy se žitím tkalo,

leckdo šeptal ve sluch slova lisí…

ale nic tak cestou nedojalo:

soucit kmitl blázna toho rysy.

„Tož já, pane… tož já…“ a juž ústil

do kelíšku hořký motýl bolu:

Hleďte, Mojšl zase skočnou spustil —

homérický smích zněl ode stolů.

„Utkvěl jsem na první krásce zrakem;

a když sličnou vezmeš sobě ženku,

už jsi zabit jak Goliáš prakem,

jak když ručíš za velikou směnku.“

Lépe brkem brousit žernov mlýnský

nežli věřit ženě milující;

nač ses ženil? Chyť do zubů rýnský,

chceš-li ženy, a běž po silnici.

„Miloval pán ženu kdys? Stín prvý

noci rájem byl mi až do rána,

ve dne za kmit jeden sladký brvy

byl bych snes jí cedry od Libana.“

Kdo zná kvést jen v stínu sličné masky,

hleď, ten běží za bludičkou v černu:

vsadil život na sedmičku lásky,

blázen jest a patří na lucernu.

„Patří tam. A jednou… jednou… pane,

lístek ztratila: nu, co tam stojí?

Svět se točí se mnou, z řádků vane

vlastní hanba, vina ženy mojí.

Nevěstko, již mít, kdo chtějí, mohou!

Čepel padla ve vlas ranou hromu —

datlík s rudou čapkou u mých nohou

má je žena…“ nosem smál se k tomu.

Déle žils — víš, jak se věci dějí:

Listem břem, bůh temným mluví hromem:

z lidí ti, kteří se nosem smějí,

vždy se smějí nad spáleným domem.

„Vítr zdvih se, odnesl to psaní…

sběhli se a odvlekli mne z domu:

zabil věrnou nevinnou svou paní —

zbláznil se — dodali moudří k tomu.

Tichý blázen! — Pustilo mne časem

hlupců soudců a lékařů plémě;

list ten hledám… bloudím… světu já jsem

potrhlý žid… co pán řekne ke mně?“

Bos nech, chud nech, mlád kdy’s, motýl štěstí

drží se tě jako olše strouhy;

v podzim žití v sluch ti zašelestí

hořké sny, vzpomínky, marné touhy.

Tak či tak buď. Pij. Jak tobě včera

šlápne mně na šíji osud příště;

těžko žít od jitra do večera,

jednoho nám nebýt útočiště.

Tomu na šíj lehlo jarmo kmene,

tomu žena život otrávila,

toho bolest jak bič koně žene —

vodka, bratře, sladká vodka zbyla!

Jedna melodie

Časem špatné verše píšu,

naštěstí mne čtou jen málo,

v polozhaslý plamen dýšu,

třeba se mi panstvo smálo.

Časem tichou píseň zpívám —

odpusťte mi špatnou notu —

černý kovkop v práci bývám

od soboty po sobotu.

V bouřnou dobu, kdy jez hučí

idejí a fantazie,

jednotvárným tónem zvučí

jedna u mne melodie.

Z lidu mého jeden drak tyl,

jedna pěst mu hrdlo svírá,

a z mých veršů jeden daktyl,

jeden smutek ve svět zírá.

Jamb po Labi v tanci skáče,

spondej Hanou kráčí s klidem,

u mne stále daktyl pláče

jako šalmaj pod Beskydem.

Jeden běs můj národ hlídá,

jeden kat mu hlavu sklání,

pod Beskydem jedna bída,

jedno dlouhé umírání.

Časem zní to ve sluch hranou,

jak bych stál nad bratra rovem;

jak kdybych šel Modrou stranou

Hučínem a Benešovem.

Jednou skočnou hrát vám budu.

Snad to bude píseň jiná —

marno, už zas smutnou hudu,

protože jsem od Těšína.

V Belgii když Franků despot

s Britem v boj se srazil rudý,

skotský pluk mřel šavlí vespod,

dudák hrál jim k tomu v dudy.

To jen tak jsem zpíval málo,

to jen tak jsem pěl svým lidem,

by se nám to umíralo

líp za hudby pod Beskydem.

Jen jedenkrát

Už nevím, kdy a kde

jsem slyšel jednou vypravovat pověst.

Kdes na severu země

je smutné údolí, sevřené vrchy;

to smutné jest a temné,

neb žádný den tam nezasvitne slunce.

Tam smutný žije národ

u věčném sněhu v začouzených jurtách,

kol ohně sedí muži,

jimž zlata dražší bývá každé slovo,

za nimi teskné ženy

a vzad se tisknou v kožešiny děti.

Tu nevím, jak se stalo,

či snad se vymkla ze své dráhy Země,

v den jeden svitlo slunce:

A celý národ poděšený září

vráz prchl v černé jurty

a balvany zavalil každý východ

a tváří klesl k zemi,

k démonu neznáma posílal prosby,

by šetřil jejich žití…

A zatím venku

slunečná záře sžehla věčné sněhy

a půda nedotknutá

pode rty slunce dala fial květ. —

Bůh slunečný když viděl

to mrtvé ticho a bázlivé prosby,

údolí přešel

a nikdy víc v tu nepohleděl stranu. —

A když strach přešel

a ze stanů se odvážili lidé

a zřeli vlahou zemi,

květ neznámý a vůni fial čili,

a zřeli, že se dobrý bůh

na ně podíval, jimi uražený,

a viděli v své duši,

že nikdy den ten nevrátí se zpátky,

tu smutek hlubší žití

vráz schýlil hlavy zasmušilých mužů

a šíje teskných žen,

a v dvojnásobném dále žili smutku,

neb cítili, že jednou

jas žití šel kol jejich mračné země

a jejich přešel vinou —

a víc se nenavrátí!

*

Jen jedenkráte kolem mne šla láska.

Vlas černý pad jí k pasu

a sladkým hlasem hovořila ke mně:

Vy dobrého jste srdce,

a s vámi bude šťastna každá žena —

a krátký plachý pohled,

jenž více řek než její sladká slova,

jež řekla sladkým tónem,

jak mluví se v mé vlasti u Těšína,

šel s její řečí! —

A já, jenž dávno vypil

až v hořké kvasnice života číši

a z knihy žití bílé vyrval listy,

já řekl drsným tónem,

tak jak mluví dav černých mužů hore

tam pod ostravskou plání:

Bez konce, slečno, s oným půjde štěstí,

jenž bude vaším mužem, —

však na strom zvadlý nepřipínám růži.

A já ji miloval a ona se mi vdala!

Tak můj krb vyhas, v srdce lehly stíny,

a smutek bez konce jde mojím žitím,

když vzpomenu si často,

že sladkým krokem kolem mne šla láska,

a já přirazil dveře svojí chaty,

a nikdy více se nevrátí zpátky!

Ondráš

Hasly hvězdy, bylo k ránu,

do mraků se Lysá zdvihla,

v dáli věže Ratiboře,

Tatry obzor zastínily,

kosi zdvihli píseň v sosnách,

já šel dolů do Frydlantu.

Cestou velký stín se mihl.

Znám ty oči, co se svítí

jak železo rozpuštěné;

znám ty pocuchané vlasy

jak četyna přes kmen břemů;

znám ty hrubé, těžké ruce,

co se o kyj podpírají —

Ondráš z Lysé — bratře Ondro!

Velikán se zaškaredil,

hned se Lysá pomračila,

kosi v sosnách dozpívali,

mraky srazily se k bokům.

„Co tu skoro zrána robíš?

Též tys jeden z cizích chlopů,

co zelené šaty mají,

co děvuchy vyhánějí

a co cizí řečí řondzum —

čert sám v mé je nasel bory?“

Bratře Ondro, z tvé jsem krve,

z tvé ojčizny od Těšína,

já písničky tiché zpívám…

„A co národ, nezpívá už?“

Vyhynuly naše písně,

děvuše se zalkne v hrdle,

zlým když okem ti ji změří,

co zelené šaty mají

a co cizí řečí řondzum —

čert sám v tvé je nasel bory!

Jediná nám zbyla píseň

a tož: žol, žol, žol mi bedźe…

Pobrali nám naše školy,

pobrali nám naše hory,

salaše nám pohubili…

„Po zákonu tak se dálo?“

Po zákonu, bratře Ondro!

„A kdo dává cizí školy?“

Ten, kdo bohat, kdo má hutě.

Po našemu po dědinách

potichu gorali řondzum,

ale v hutích cizí mluva,

a pro ty se školy staví…

„Po zákonu tak se děje?“

Po zákonu, bratře Ondro!

Po našemu slovo boží

ještě slýchat na Borové,

ještě zavzní v Janovicích,

ale péro paterkovo

nesmí psáti po našemu…

Víš, kdo pánem je ve Frydku

a kdo pánem ve Vraclavi?

„Po zákonu tak se děje?“

Po zákonu, bratře Ondro!

Ve Frydku nás podávili,

kdekdo zapřel svoji mluvu,

jako jednou zradil Juráš…

„Po svědomí tak se děje?“

Po svědomí, bratře Ondro!

A juž nevím, jak to bylo.

Smích se trhl knírem Ondry,

divný smích a nekonečný

(hora hoře vracela jej,

hora z hory chytala jej),

smích té matky v řecké báji,

když jí padlo sedm synů,

když jí sedm dcerek padlo —

smích jak by to od sta racků

paskovskými nad rybníky.

A já jsem se zasmál také.

Myslím, že se cosi trhlo

tichým smíchem v boku Lysé,

věčně tiché, mlčelivé,

zkamenělé slzy oné

národa porobeného,

co se dívá přes sto roků

na ten útisk při Beskydu:

jak se směje horská matka,

když chlop kdesi v dolech zhasl,

když chce živit sedm ptáčat

a kobzole dávno došly;

dětem dávnou poví báji

místo kobzol o Ondráši…

Motýl

Přes smrky, břemy, přes haluze jedlí

lehounký vánek se skřivánkem zvednul;

přes řeku vzpomínek loďky snů bředly,

motýl mi na ruku sednul.

Láska jsi, štěstí jsi, sličný motýle?

Odleť, bys šuhaje, děvuchu zdobil

na černé kadeři, na ruce bílé…

co bych já, co s tebou robil?

Návrat

Po letech, po letech v rodnou mou ves

vrací mne života příval.

Můj krok — krok děvčete na prvý ples,

hořelo slunce, kos zpíval.

Ten starý kostel a ten černý les,

domky se pod strání hrbí,

pod brvou roztála vzpomínek rez,

na řece ty staré vrby!

Přejdu jen; nevím, kam nohu bych nes, —

do cizích rukou grunt kles náš…

Nehryzeš? Ach, tys-je Dombrovských pes!

Viď, synku, že mne už neznáš.

Zdráv farář? Zdráv rektor? Každý mne bil,

býval jsem čertovo kvítí,

zdráv starý gróf je-li? Byl Němec, byl,

v pokoji nechal nás žíti.

V drahou mi školu zřím, pod okna rám,

srdce se zachvělo v křeči:

děti, ty děti, ty modlí se tam

protivnou panskou mi řečí.

Utíkám k hřbitovu. Co jsem měl rád,

dříme tam — ne v duši mojí;

co jsem byl v cizině, kdo šel v zem spát,

polský kříž v hlavách mu stojí.

V portále zámku vryt dravý je pták,

zobákem rovná si pero.

Kdo koupil panství a čí je to znak?

Mrtvi jsme. Hleď, markýz Gero.

Šest židů v dědině, burmistr žid,

barevna žultá u řeky.

Tak kles už hluboko, Pane, ten lid,

že jsi ho proklel navěky?

Ještě otázka; ta nechtěla ven,

jak by kol šíje šla smyčka,

jak by mi dávila poslední sen —

zdráva-li… górna Maryčka?

Milý byl v cizině. Tož zaprosil

bohatec, jakých pořídku…

pravda, že od rána do noci pil,

měl z čeho, ten barvíř z Frydku.

Ze vsi šel sešlý a sehnutý muž,

ret se chvěl, v brázdu se díval.

Za hory slunce se sklánělo juž,

voněla země, kos zpíval.

Sešlý muž, sehnutý, z dědiny šel,

v srdci cos těžkého nese…

V komické vrásky tvář nabranou měl,

vydrž… až sám budeš v lese.

Kantor Halfar

Kantor Halfar byl hoch dobrý,

byl hoch tichý, byl hoch hezký,

ale škaredou měl chybu:

i v Těšíně mluvil česky

před okresním inspektorem.

A když tak se kantor spustí —

víš, jsou hříchy v katechismu,

co se nikdy neodpustí.

Leta táhnou, vlasy řídnou

jako listí před jesení.

Halfar pořád za mládence!

Pro Halfara místa není.

V krčmě zazní skočná hudba.

Právě v kapli dalo slovo —

co by mělo deset roků

čekat děvče Halfarovo?

Přijdou páni: Škola polská!

Burmistr v klín ruce složí.

Ale vzpurný Halfar učí,

jak mu káže zákon boží.

Tich po mezích chodí kantor,

bez úsměvu, bez myšlenky,

v krčmě v noci sám za stolem

hledí k zemi, hledí sklenky.

V horký večer, na klekání

když se jednou ve vsi zvoní,

vrazí děvče v černou jizbu:

Kantor visí na jabloni!

Bez modlitby, bez slzy ho,

jak při hříšné duši jisto,

v roh hřbitova zakopali,

a tak dostal Halfar místo.

Setkání

Na řemeni lankasterku,

za kloboučkem sivé pero

v srdci lesa borového

tak mne potkal markýz Gero.

Polské kněze dal do fary,

českou školu poněmčil mi.

Odpočal si — drahou pušku

pověsil mezi dva jilmy.

Prokletý vrah mojí mluvy!

(ale horskou rád má dcerku)

dvacet kroků stál ode mne —

doma nechám lankasterku!

70.000

Sedmdesát tisíc je nás

před Těšínem, před Těšínem.

Sto tisíc nás poněmčili,

sto tisíc nás popolštili,

v srdce pad mi svatý klid:

když nás zbylo sedmdesát,

tisíců jen sedmdesát,

smíme žít?

Sedmdesát tisíc hrobů

kopají nám před Těšínem.

Časem někdo k nebi vzlykne,

pomoci se nedovolá,

cizí bůh smích ve tvář střikne,

tupě díváme se v davu,

jak nám k špalku kladou hlavu,

jak vůl na porážku vola.

Markýz Gero tak je bohat:

dej nám beček sedmdesát,

beček tisíc sedmdesát!

Poly se ti poněmčíme,

poly se ti popolštíme,

zahřímají ústa sterá:

Hore hor markýze Gera!

Ale prve nežli zhynem,

nech se zpijem rudým vínem,

robka s dcerkou, chlop se synem,

před Těšínem, před Těšínem.

Koniklec

Bylo z vesny, časně z vesny.

A do Vídně na práci

ze Smilovic děvče táhlo,

šel jsem s ním až ke štaci.

Prvý teplý paprsk běžel

kamenité po stráni:

fialové zvonky stonky

ty chlupaté vyhání.

A na kopce vzhůru běží

pěšina nepěšina —

trhali ty prosté kvítky

židé, kupci z Těšína.

Sbohem, děvče! Na Sasůvku

vraceli se kupčíci —

po nich kvítí utržené,

zašlapané silnicí.

Dva hrobníci

Z Bašky zajdi do Těšína

a z Těšína pod Lipinku.

Snad se cosi udá vidět,

co já často vídal, synku.

Já chudobný goral z Beskyd

chodil v parnu, v zimní slotě.

Já viděl dva velké pány

za hrobníky při robotě.

Plni zlata, biče v botech,

na otroky v ruce jarmo,

jed a slinu na nás na rtech —

však vy nejste z Modré darmo!

Jak se ničí koukol rudý,

co v obilí zlatém bují —

pořád kohos bijí rýčem,

pořád kohos zahrabují.

Nechce umřít — a přec měl by,

když se trápí páni tací

při robotě s bídným chlopem.

Kdo vás najal na tu práci?

Žil bych bohat jako Midas,

bez starosti jako negr,

jenom umět kohos šlapat,

jen mít jméno?

Chodil bych jak krásné jitro,

jako kos bych sobě hvízdal,

jenom kdybych přišel z Modré

a měl jméno?

Těžká mluva našich dědů!

neumí dva rýmy říci.

Snad je najde porobená

haluz tam za Ostravicí?

Dědina nad Ostravicí

Jak když před dlouhým a žultým tím murem

— blesk hoře bil v otce a rozrazil matku,

zoufalá žena na zeď klesla skrání —

prachem jej, padlého obránce města,

vlek surový Řek:

Jak když pod kopytem římského jezdce

dřevěným štítem a kamenným mečem

nadarmo máchna vstříc oceli těžké

v prach klesl barbar:

My do prachu klesli a hryžeme zem.

Grófe ze zámku! Byl krásný to jezdec

s vlajícím chocholem, blýskavohelmý?

Grófe ze zámku! Já za pluhem šel jsem,

grófe ze zámku, tys kolem mne jel.

Blendovice

Blendovským hřbitovem jednou jsem šel,

polské jsem počítal kříže.

Nech moravský lid, kněz polský tak chtěl,

bude tak do nebe blíže.

Noc táhla. Polák od východu dul,

sníh padal a mrzlo lítě.

Co vidím? Čerstvě, hle, kopaný důl

a při něm plakalo dítě.

Sepjalo ručky: „Své děcko si vem,

než bude sněhem zaváto!“

— Co pleteš, co třeštíš? — „Tvůj synek jsem,

Bezruči Petře, můj táto!“

Kéž by tě zadávil černý běs sám,

chacharče, ztrať se v noc temnou!

Co na světě jsem — já ženy nemám —

milenka nespala se mnou.

„Žal moje máma — tvůj slezský jsem lid,

tesknota, bída mé potky!“

— Do boga svientego! začal jsem klít,

což jsem se napil moc vodky?

Přes zeď jsem skočil jak bázlivý pes,

když nad ním fičí knut volský.

Do hrobu černého můj synek kles,

jeden víc přibyl kříž polský.

Tošonovice

Z Frydku šel jsem do Těšína.

V srpnu bylo, horko bylo,

na silnici nadešel jsem

hezké děvče z Tošonovic.

S Panem Bog’, dźevuška švarna.

„S Panem Bog’, dźeń dobrý, pane.“

Z kuń, kaj idźeś? „Do fabriky

do Ćeszyna z Tošonovic.“

Do Pierona, jaks-je švarna,

jaké oči, jaké renčky!

„Po falešnu pán mi řondźi.“

In po pravu. A čís-je ty?

„Bystrońova z Tošonovic.“

Tys-je Polka? „Ni, Moravka.“

Vyhrnulo bílé zoubky,

zle se na mne podívalo

hezké děvče z Tošonovic;

„to jen u nás rektor Polák,

ten nám dává polské knížky,

ale my jen po moravsky

řondźimy, co z Tošonovic.“

Folvarkem řeč naše zněla,

Harasovských, Tošonovských.

Dávno tomu. Cizí řečí

mluví dnes Tluk z Tošonovic.

Až se zase ve vlast vrátím,

půjdu z Frydku do Těšína,

přejdu Dobrou, Vojkovice,

půjdu kolem Tošonovic.

Půjdu kolem polské školy,

polské po dědině půjdu:

vzpomenu, jak hněvalo se,

když jsem se ptal, je-li Polka,

švarné děvče z Tošonovic.

Maryčka Magdonova

Šel starý Magdon z Ostravy domů,

v bartovské harendě večer se stavil,

s rozbitou lebkou do příkopy pad.

Plakala Maryčka Magdonova.

Vůz plný uhlí se v koleji zvrátil.

Pod vozem zhasla Magdonova vdova.

Na Starých Hamrech pět vzlykalo sirot,

nejstarší Maryčka Magdonova.

Kdo se jich ujme a kdo jim dá chleba?

Budeš jim otcem a budeš jim matkou?

Myslíš, kdo doly má, má srdce taky

tak jak ty, Maryčko Magdonova?

Bez konce jsou lesy markýze Gera.

Otcové když v jeho robili dolech,

smí si vzít sirotek do klínu drva,

co pravíš, Maryčko Magdonova?

Maryčko, mrzne a není co jísti…

Na horách, na horách plno je dřeva…

Burmistr Hochfelder viděl tě sbírat,

má mlčet, Maryčko Magdonova?

Cos to za ženicha vybrala sobě?

Bodák má k rameni, na čapce peří,

drsné má čelo, ty jdeš s ním do Frydku,

půjdeš s ním, Maryčko Magdonova?

Cos to za nevěstu? Schýlená hlava,

fěrtoch máš na očích, do něho tekou

hořké a ohnivé krůpěje z lící,

co je ti, Maryčko Magdonova?

Frydečtí grosbyrgři, dámy ze Frydku

jízlivou budou se smáti ti řečí,

se synky uzří tě Hochfelder žid.

Jak je ti, Maryčko Magdonova?

V mrazivé chyši, tam ptáčata zbyla,

kdo se jich ujme a kdo jim dá jísti?

Nedbá pán bídných. Co znělo ti v srdci

po cestě, Maryčko Magdonova?

Maryčko, po straně ostré jsou skály,

podle nich kypí a utíká k Frydku

šumivá, divoká Ostravice.

Slyšíš ji, rozumíš, děvucho z hor?

Jeden skok nalevo, po všem je, po všem.

Černé tvé vlasy se na skále chytly,

bílé tvé ruce se zbarvily krví,

sbohem buď, Maryčko Magdonova!

Na Starých Hamrech na hřbitově při zdi

bez křížů, bez kvítí krčí se hroby.

Tam leží bez víry samovrazi.

Tam leží Maryčka Magdonova.

Bernard Žár

Z Frydku je Bernard Žár. Proto svůj zapírá národ

— Bernard Žor.

Má rád svoji ženu, má rád svoje děti,

do kostela chodí a neděle světí,

k dobrému vede svůj kmen,

dbá, aby prokletých páriů řečí

dům nebyl znesvěcen,

jí aby nemluvil krom pacholka tvor,

tak to poroučí

Bernard Žor.

Z Frydku je Bernard Žár. Proto svou zapírá matku

— Bernard Žor.

Když hosti do domu si k hostině pozve,

ven z domu s matkou! Ráda se ozve

prokletých páriů řečí —

Nemluví, neumí lepších řeč lidí,

do krve Bernard Žor za ni se stydí —

Což věčně žít bude, což věčně znět bude

prokletých páriů řeč

v domě na rynku, kde ctností je sbor

a kde je pánem

Bernard Žor?

Zlý host přišel do domu. Na loži zmítá

jím horečka těžká a fantas ho chytá,

nadarmo mužové moudří jej léčí,

u lože žena a děti mu klečí

(na dvoře matička pláče);

v horečce prokletých páriů řečí

zpovídá, loučí a modlí se chor

Bernard Žor.

Zvoní a hlaholí frydecké zvony,

do země spouštějí rakev…

a řečí panskou modlí se sbor.

Kříž řečí panskou lže mrtvého slávu,

po skončené pouti tam mdlou složil hlavu

Bernard Žor.

Kdo vzadu to stojí a pláče a klečí

u hrobu, pánů když odešel sbor?

Tichounko modlí se bázlivým rtem

matička prokletých páriů řečí

(nemůže jinak, není to vzdor,

nemluví jinak, kdo z Beskyd a z hor!),

aby se nevzbudil, nehněval v hrobě

její syn dřímající

Bernard Žor.

Pole na horách

Dulavy Jury ta pole jsou,

(bohatý goral to po vsi)

dva mórgy kobzolí pod Lysou,

po jejich boku dva ovsy,

vyrazí z kobzolí modrý květ,

slunce klas vyzdvihne shůry,

do roka jednou zří úsměv svět

po rtu jít Dulavy Jury.

Do hrubé ruky si vezme rýč,

jak slunce nad hory vyjde,

zvečera unaven jak jde pryč,

jiný tam robotník přijde:

Kdo je to na poli při práci,

z Beskyd když noc táhne šerá?

Jasní jsou srnci a ušáci

jasného markýze Gera.

Chudobné klasy ti přes pole

sežerou ušáci všudy,

jelen ti vyhrabe kobzole

kopyty z kamenné půdy —

Juro! Tak jako by spřežení

srdce tvé servalo čtvero —

Zákony? Jsou? Goral chudobný?

Zákony jsou markýz Gero!

„Stůj, chlape!“ — Panský pse! Rány dvě

do noci zahřměly v dole —

Juro, zem vlhká a rudá je,

vstaň, zažeň ušáky z pole…

Na Pražmě hřbitov na kopečku

sivými hrazený mury,

mračí se do dne a v slunečku

mohyla Dulavy Jury.

Panský hon. Jak je svět veselý,

veselý pán, panská chasa —

na poli (hřích je to v neděli)

děvucha k práci se kasá;

ušáků jako když nasype,

hop a hop! halali! hurá! —

Pod mohylou zuby zaskřípe

ubitý Dulava Jura.

V klín lesů úhor se zatáčí,

barevný, tak jak by horal,

tak jak by z krve to bodláčí,

jak by je zaléval goral

ze žil svých. Hledí na panský bor

bodláčí hroty na tucty,

jak kmenů šlapaných němý vzdor

pod maskou zákonné úcty.

Jurův díl. Nikdo jej nekoupí,

není tu, kdo by jej zoral —

večery dlouhé když nastoupí,

vypráví dětem děd-goral:

po poli že chodí Jura sám,

z Beskyd když noc táhne šerá —

Nikdo víc neseje oves tam

pro macky markýze Gera.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .