Inkontinentní delfíni

M. M. Cabicar

Copyright

Autor: M. M. Cabicar

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-441-8 (ePub)

978-80-7512-442-5 (mobipocket)

978-80-7512-443-2 (pdf)

Soutěž o nejpodivnější místo doručení

"Musím čůrat." - oznámila mi tříletá dceru venku, jakmile jsme vyšli. No nazdar, sotva ji zvládám dávat doma, natož na veřejných záchodcích. Ale byly naštěstí hned vedle. Pracně jsem ji vysadil na prkýnko a najednou mobil. "Dobrý den, kurýrní služba, mám pro vás objednanou zásilku." "Dobrý den." - vyhrkl jsem. Tomu se říká načasování. "Já teď bohužel zrovna nejsem doma, ale jsem hned před domem..." "To není problém, doručujeme podle aktuální pozice zákazníka, pane, stačí říct, kde teď právě jste." "Jsem naproti v parku." "Vidím ho." V reproduktoru se ozval zvuk rychlých kroků. "Dělej, Viki!" - sykl jsem na dceru. Ta začala tlačit a natruc vyhekla: "Asi budu kakat." Obrátil jsem oči v sloup. A z mobilu se ozvalo: "Haló, tak jsem v parku, kde přesně jste?" Zhluboka jsem se nadechl a pokusil se o zcela konverzační tón: "Na záchodcích." chvíle ticha. Pak jen chladné a mechanické: "Rozumím." Za okamžik slyším kroky za dveřmi a klepání na vedlejší zamčené dveře, kde byl někdo jiný. Když jdu s dcerou, tak ani nezamykám. "Tady." - zavolal jsem. "Pane?" - slyšel jsem v mobilu i od dveří. "Máte odemčeno." "Já vím, nezamykám, když jdu jenom s..." "Já počkám venku, až budete hotov." - přerušil mne rychle messenger. "Můžete klidně dovnitř, jsem tu jenom s..." "Ne to rozhodně ne." - reagoval bleskově doručovatel. "Já se obávám, že to může trvat dlouho, prý mi bude i kakat." - snažil jsem se vysvětlit omluvně. "Můžete to ale nechat za dveřmi." Opět chvíle ticha, myslím, že bušil hlavou do zdi a litoval výběru povolání. Pak sebral síly a řekl: "Potřebuji podpis." "Dobře, můžete mi to podat?" - nadhodil jsem rezignovaně. Dveře se otevřely a ve škvíře se objevila chlupatá ruka s papírem a propiskou. Natáhl jsem se pro to a jednou rukou se stále snažil udržet Viki na míse, aby mi nespadla do záchoda. Naškrábal jsem podpis, zatímco Viki nadšením poposedávala: "Já ci taky písat!" "Tohle není na čmárání." - vysvětlil jsem jí a zavolal: "Mám to." Opět ruka ve dveřích, tentokrát měl v ruce kapesník. Pravděpodobně pro případ, že bych papír použil i k něčemu jinému, než jen k podpisu. Vložil jsem formulář do kapesníku a chtěl vrátit i propisku. "Tu si můžete nechat." - odtušil messenger. Slyšel jsem balení papírů do igelitu. Jsem si skoro jistý, že ten můj dával zvlášť. "Pane?" - ozvalo se ještě na odchodu. "Ano?" - vydechl jsem unaveně. Musel jsem u Viki být skloněný a bolely mne už záda. "Víte," - pokračoval hlas za dveřmi "máme takovou soutěž o nejpodivnější místa, kam jsme doručovali." "Aha." - odpověděl jsem. "Tento měsíc určitě vyhraji." - dodal si pro sebe, když už odcházel. A Viki seskočila: "Ne, nebudu kakat." Začal jsem ji upravovat. Nechtěl jsem vyjít hned. Bude lépe, když mezi námi zůstane to tajemství pouhých hlasů. A nikdy se nedozví, jak vypadám...

Zadní kryt baterie

"Nemáte tuhle část mobilu náhradní?" - zeptal jsem se na prodejně. "Co je mu?" - houkl prodavač za kasou. "Upadl mu zadek." Zůstal se na mne dívat, až jsem se cítil trapně. Pak konečně odvrátil pohled na mobil a řekl: "No jo, zadní kryt baterie. Zeptám se, ale asi to budeme muset objednat." "Zadní kryt baterie. Netušil jsem, jak se tomu říká." - přikývl jsem. "To nic, my odborníci prostě rádi používáme odborné termíny." - usmál se muž za pultem. "Milane?" - zavolal dozadu. Zpoza závěsu se po chvíli vynořil obrovitý, aspoň stotřicetikilový kus chlapa. "Máme tohle?" - zeptal se prodavač a ukázal mu mobil. "Co mu je?" - zeptala se ta hora masa. Prodavač mu ho beze slova podal. "Aha." - prohlásil, když si ho prohlédl. "Upadla mu prdel. To budeme muset objednat. Pár prdelí tu je, ale ne v téhle barvě."

My odborníci rádi používáme odborné termíny.

Nejpodivnější návštěvníci dětského hřiště

Podivných návštěvníků dětského hřiště jsme potkali mnoho. Jedním z nejnezapomenutelnějších byl Brit, bezpochyby lord, v palčácích, s licousama, v obleku, dlouhém kabátu a dokonce s buřinkou, co dělal svému vnoučkovi zombie a honil ho po hřišti. Dnes jsem potkal další velmi podivnou postavu, celou v žlutém, jako kanárek. Na hlavě ta osoba měla velmi široký slamák. Šaty i klobouk, vyjma své barvy, působily dojmem, že jde o asiatku, která právě zběhla z rýžového pole. Vypadala přesně, jak to známe z fotek i filmů, jen v té kanárkově žluté barvě. Několikrát jsem zahlédl kousek tváře a všiml jsem si, že jde o starší osobu, takže to určitě byla babička s vnoučetem. Zda to skutečně byla asiatka nebo češka či jakékoli další podrobnosti se mi zjistit nepodařilo. Jediné, co jsem vypátral, bylo, že to byla lesbička, protože v jednu chvíli přišla druhá babička, objala ji a dala jí pod slamákem pusu.

Čímž se ta pěstitelka rýže stala ještě podivnější. Ovšem vůbec nejpodivnější bylo jméno té babičky, které byste nikdy neuhodli.

Jmenovala se "René."

Metro

Ráno v metru. Všichni čtou Metro. I já si čtu metro. Jsou v něm zajímavé články. Nejvíce mne zaujaly tři: z politiky "NEBEZPEČÍ ÚRAZU VNĚ OKEN", z bulváru "NEOPÍREJTE SE O DVEŘE" a z černé kroniky "V PŘÍPADĚ NEBEZPEČÍ ROZBIJTE SKLO A STISKNĚTE TLAČÍTKO".

Absolutní alergie

V nemocnici jsme potkali absolutního alergika. Přišla asi padesátiletá žena, u které se ukázalo, že je alergická na léky proti alergii. Doktoři kolem začali lítat jako diví a dělali z toho strašný problém, ale nevím proč.

Když nebude nic brát, bude v pohodě, no ne?

Kuchař

Jak přísné je to s recepty na zelí? Když je tam napsané jako koření hřebíček, může se použít i něco jiného? Protože já našel jen nýt a dva vruty.

Sociální Viki

Viki hned po ránu vběhla na hřiště a hnala se na pískoviště. Chvíli si stavěla bábovičky a bavila se nejméně se třemi holčičkami. Potom utíkala na klouzačku, kde se chvíli strkala s nějakým klukem a potom se s ním sklouzla. Teď si s někým povídá na houpačce. Za poslední dny se úplně změnila. Byla typické tříleté dítě, které si rádo hraje samo uprostřed dětí. Měl jsem strach, jak se bude zařazovat ve školce mezi ostatní děti, ale Viki je mnohem sociálnější, než by kdo tušil.

Zjevně.

Protože tady na hřišti celou dobu není ani noha.

EBIL

Zatracený prckové čmárající. Na hřišti plno. Všechny lavičky obsazené gangy matek, co spolu mluví všechny najednou. Nakonec jsem našel stinné místo pod domkem s klouzačkou. Bohužel jsem nějak ignoroval fakt, že bylo celé pokraslené křídou. Musely tam být i nějaké starší děti, které již psaly, protože místo zdobily nápisy: TŮDLE NŮDLE. STRČ PRST SKRZ KRK. KDO TO BYL? JÁ TO NEBIL. a spousta dalších. A já si do toho sedl. To, že jsem byl zamazaný od křídy, by mi vadilo nejméně. Nejhorší bylo, že jsem pár hodin běhal po dětském hřišti, které bylo narvané k prasknutí, se zadkem, na kterém jsem měl STRČ PRST, a na zádech EBIL. Sice to všechno bylo zrcadlově obráceně, ale i tak bylo lehce poznat, kdo je tu EBIL. Bylo to poprvé, kdy se rodiče nesmáli tomu, co zrovna dělají děti. A já celou dobu myslel, že ano. Takže jsem se smál s nimi. Jako EBIL. Ještě, že na hřiště nechodí moc gayů. Protože můj zadek byl chodící inzerát ze seznamky “Teplý Láďa”.

Jádro ženy

Film Nevěsta na útěku má několik klasických hlášek, jako třeba "jednookého hada". Moje nejoblíbenější je, když Julia Roberts utíká z další svatby, naskočí na poštovní auto a jeden ze svatebčanů se ptá: "Kam to jede?" A Hector Elizando na to: "Ať je to kamkoli, bude tam zítra ráno." Klíčem k srdci v tomto filmu je ovšem otázka: Jak máš ráda vajíčka? Nevěřili byste, pánové, jak těžká je tato otázka pro ženy. Já se oblíbená jídla snažím dostat z manželky od chvíle, co jsme se poznali. Co má ráda k snídani? Jaké má oblíbené pečivo? Které zákusky nejvíc miluje? A za spoustu let jsem se nedostal k žádné odpovědi. Ženy v tomhle prostě nemají jasno a dlouho jsem netušil proč. Každý přeci musí vědět, co mu chutná a co ne. Kromě těhulí. Jednou jsem dokonce na Káťu zatlačil, když mi vyjmenovala, co má ráda: "Dobře, představ si, že máš před sebou všechny tyhle své oblíbené věci. Které z nich ti chutná nejvíc? Co z toho sníš?" Káťa sevřela rty a odmítala odpovědět. Nechápal jsem, jak může být tak nerozhodná. Jako by se bála vyslovit verdikt, protože by ostatním mňamkám ublížila. Jako bych se ptal matky, které je její nejoblíbenější dítě. "Tak které?" - naléhal jsem. "No, sežeru to všechno, co chceš slyšet?!" - vybuchla najednou a já náhle postoupil ve svém pochopení žen. Je celkem jedno, se kterou dívkou zrovna chodíte, můžete si být jisti, že její oblíbené jídlo je prostě... Jídlo. Tak jednoduché to je. Můj osobní názor je, že léty neustálého udržování postavy a bojem o každou kalorii se mezi ženami a jídlem vyvine cosi jako Stockholmský syndrom. Takže pokud chcete potěšit svou drahou polovičku, není třeba vyzvídat její oblíbené pokrmy. Je to jako s tím milionářem, co přišel za doktorem, že by potřeboval nějaké léky na hamižnost. "A co si jako představujete, že vám mám předepsat?" - zeptal se lékař překvapeně. "No, to já nevím, třeba nějaké prášky. Ale hlavně hodně, hodně, hodně!"

Suchý zip

Viki si právě uvázala tkaničku na sandálech se suchým zipem. Moje dcera je Chuck Norris!

Optimalizace

Viki mi sedla na brýle a místo, aby je rozbila, zcela záhadným způsobem je “optimalizovala, takže mi teď dokonale sednou. Teď hledám způsob, jak ji nechat sednout na své Windows 8.1.

Nošení dříví do lesa

Prší. Tříletá Viki přiběhla ke mně pod slunečník a namalovala mi tu několik louží křídou. Snažil jsem se jí vysvětlit, že kreslit louže v dešti je jako nosit dříví do lesa. Chvíli nad tím přemýšlela, pak přidala ještě dvě louže a odešla nosit dříví do lesa. Někdo to dělat musí.

Potom přišla s hromadou báboviček, že otvírá obchůdek pod domkem s lezeckou stěnou, ať přijdeme nakupovat. Copak o to, ona byla pod domkem, ale zákazníci by museli moknout. Tak se držíme dál pod slunečníkem a snažíme se zjistit, jestli provozuje i e-shop, že bychom si objednali. Když vidím, jak zamyšleně pozoruje své zboží, dostávám strach, že přinese bábovičky a začne mi je rvát do USB.

Čekání na Mařku

"Můžu si přisednout?" - zeptal se muž v pracovní oranžové vestě. "Ano samozřejmě." - usmál jsem se. Dosedl vedle mne a začal se hrabat v zavazadle, co táhl přes rameno. "Já si jenom chci sníst svačinu a všude je plno. Nebojte, já vás nebudu rušit, vidím, že pracujete..." Během pár dalších minut jsem se dozvěděl, že je mu šest a padesát, kde všude má příbuzné, odkud je a že jeho švagr je génius, protože si postavil dům s jedním vchodem na náměstí a druhým do lesa. Sheldon Cooper by z definice geniality člověka, který postavil dům, co má dvoje dveře, skončil v komatu. Na chvíli přiběhla moje dcera, nakreslila kolem nás pár louží křídou a zase utekla k manželce. Chlápek ji pochválil, podíval se na Káťu a zeptal se: "To je maminka?" Přikývl jsem. Chvíle ticha a pak dotaz, co mezi nás dopadl jako dvacetitunový kámen: "Vaše?" Ukázalo se, že z manželky viděl přes domeček s počítadly jen boty. Přesto mi kolem jeho hlavy naskočilo menu, kde by si Káťa mohla navolit, jakým způsobem ho zabít. Musel jsem se asi 3x pořádně nadechnout. Poté, co jsem se dobré dvě minuty dusil. Pak jsem se dozvěděl, že Karel Gott jako malý chodil na všechny pohřby. I když je vůbec neznal. A také se mi snažil vysvětlit, kde bydlí, ale nedokázal to popsat. Načetl jsem mu mapy na Google. Chvíli na ně zíral a pak řekl, že se v tom nevyzná. Přepnul jsem na satelitní zobrazení. A hned poznal kostel, náměstí, i když prohlásil, že z téhle strany je v životě neviděl. A našel svůj dům. Zůstal na něj zírat a nic neříkal. "Na něco čekáme?" - zeptal jsem se hovorově. "Mařka je doma, třeba vyjde ven." Další dvě minuty kyslíkového dluhu. A potom jsme čekali spolu. Nevycházela. Ani když jsem zkusil s mapou zatřást. Bylo to ještě lepší, než když jsme se na internetových mapách dívali na domek mamky a ona nám chtěla jít ven zamávat. Jak jsme tak seděli a čekali, jestli se Mařka ukáže, přišla k nám Káťa s Viki. "Co děláte?" - zeptala se manželka. Usoudil jsem, že zmiňovat před manželkou, jak ji pán považoval za mou matku, není receptem na dlouhověkost ani jednoho z nás. A když jsme u toho, i toho dětského hřiště by bylo škoda, protože my byli jen epicentrum. "Čekáme na Mařku." - nadhodil jsem nezávazně. Manželka se podívala na mapy a pak na muže v oranžové vestě s kusem chleba v ruce. "To je moje žena, ona je doma a tenhle barák, tam bydlíme." - vysvětlil prostě. Káťa zčervenala a myslím, že se také lehce přidusila. Když to rozdýchala, postavila se vedle mne a dívala se taky. A tak jsme tam čekali tři. A Mařka pořád nikde. Nutno poznamenat, že Káťa je mnohem zákeřnější, než já. Jednu chvíli zničehonic ukázala: "A hele, tady! A ne, to je jen nějaký chlápek." "Co? Kde?" - poposedl nadšeně pán a utřel si z kníru drobky. "To nic, už je pryč, šel do tohohle obchodu." Muž zklamaně zamumlal: "To je divný, ten už je léta zavřenej." Prošel jsem už hodně zkoušek, kdy jsem se nesměl smát. Tahle nebyla nejtěžší, ale určitě nijak snadná. Jsem si jistý, že někde v boku mi cosi prasklo. Zase jsme dál čučeli na satelitní mapy, až pán vzdychl a pronesl: "To vona asi sere." Takže Mařku jsme bohužel neviděli.

Ale už nejsem schopný používat mapy na Google.

Cafe World

Vůbec teď nestíhám. Není tu někdo, kdo by mi zítra dokázal sklidit sporáky na Café World?

...pro ty, co nehrají: prakticky všechny hry od Zyngy dnes končí, takže zítra dokáže sklidit jen Chuck Norris.

Stín bez člověka

Slunce praží. Viki mi stále dupe na stín. Většinou na hlavu. Mám svůj stín tak podupaný, až jsem musel Viki pohrozit, že mi ho bude večer doma čistit rejžákem. Jednu chvíli jsem vrazil do jiného stínu. Byl to jenom stín. Bez člověka. Lekl jsem se. “Kdo jste? Jak to, že jste jen stín, jak to, že nemáte člověka, který by vás vrhal?” “Protože jsem stínový ministr zdravotnictví.” - odpověděl stín a odešel.

Příliš mnoho příbuzných

Rychle, Viki, oblékni se, musíme za bratrancem Vojtou s touhle krabičkou pro tetu Dášu, on jí dá strejdovi Tomášovi, který ji s tetou Lýdií odveze babičce s dědou, když pojedou za sestřenicí Terezou podívat se na prasestřenici Lucinku a prasynovce Michala. Musíme to stihnout, protože odpoledne přijede teta Verča se sestřenicí Šárkou a bratrancem Honzíkem od tety Zuzky a pojedeme s maminkou za druhou babičkou. Když půjdeme hned, možná potkáme i tetu Janu se štěňátkem Lálou a pak bude třeba na hřišti Barunka s maminkou a malým Davídkem v kočárku!

Viki zamrkala a vrhla na mne pohled, jestli bych nemohl ubrat aspoň polovinu postav z té španělské telenovely, aby se jí to vešlo na RAMku.

Nasazování botiček

Vedro. Můj pes se sotva ploužil. Dva spocení strážníci nasazovali jednomu autu botičku. Na lavičce seděla žena s miminem na klíně a snažila se mu zavázat tkaničky. Vedle ní si hrála její dcera a v kočárku pro panenky napodobovala, co dělá maminka. Dennis na vodítku se svalil do trávy. Zastavil jsem se a díval se střídavě na maminku a na strážníky. Nemohl jsem ovládnout úsměv. Žena si mne všimla a zachytila můj pohled, jak se dívám na ni a na strážníky. Zmateně naklonila hlavu a také na ně vrhla pohled. Pak jsem se podíval na její dceru. Vůbec netušila, na co se dívám. Znovu hodila několik rychlých pohledů na své miminko, na dceru, na strážníky, na mne a pak na můj úsměv... Trochu přivřela oči, zjevně uvažovala, jestli nejsem nějaký cvok. A potom se jí oči rozšířily pochopením a vybuchla smíchy, až jí dítě na klíně poskočilo a se strážníky to cuklo. Začala se smát, až se překláněla. Policisté netušili, co se najednou událo, protože byli hned vedle a nikdo neřekl ani slovo. Snažil jsem se nezačít také smát a asi lehce zčervenal. Maminka se konečně nadechla, zamávala na strážníky dětskou botičkou, ukázala na dceru, co obouvala panenku a přerývavě ze sebe dostala: “My tu všichni nazouváme botičky!” - víc nedokázala a smála se dál s marnou snahou se pořádně nadechnout. Strážníci se také začali usmívat, jeden se dokonce uchechtnul. Smích té ženy byl opravdu nakažlivý. Pak ze sebe zase vydala: “Hele, principem je pořádně vytáhnout jazyk!” - ukázala názorně u dětských botiček a znovu se skácela řehotem i s miminkem v náručí, které se také začalo chehtat. I její dcera se najednou hihňala jako praštěná. Strážníci propukli s ní, až se museli opřít o silnici. Jeden udělal “BLÉÉÉ!” - vyplazil jazyk, co mohl, a přitom rval botičku autu. To už jsem nevydržel a začal se smát také. Žena začala řičet, lehla na lavičku s miminkem na břiše a kopala nohama ve vzduchu. Jeden strážník s vytrčeným jazykem nasazoval botičku a druhý bušil pěstmi do silnici a slzel. Trvalo snad několik minut, než se trochu uklidnili. Strážník stáhl blemcák zpět do tlamy a vážně pronesl: “Jenže vy to děláte, aby se mohlo pohybovat, my to děláme, aby se už ani nehnulo.” A znovu v křečích smíchy. Teď už bylo vtipné úplně všechno. Takže když se strážník, který doposud bušil pěstmi do silnice, sebral, a udělal: “BLÉÉÉ!”, myslel jsem, že maminku už dočista klepne. Jen sípala a nebyla schopná vydat hlásku. Ani dýchat. Vzal jsem psa a přešel domů. Paní na mne zamávala, ale ještě se nemohla z lavičky zvednout. Přikývl jsem jako Kwang-Chang Kaine “Rád pomůžu.” z Kung Fu: Legenda pokračuje, ale cítil jsem se jako Cole Sear z hororu Šestý smysl: “Vidím mrtvý lidi.”

Smíchy.

Každý jsme nějak postižený

Bože, dnes se sešlo na hřišti retardovaných dětí! Jedno tu ze všech sil tlačí náklaďák, přitom nejezdí, protože mu už upadla všechna kolečka, další se tu houpe břichem na houpačce stylem “chcíplá kočka” a děsně se diví, že si při každém zhoupnutí odře obličej… Ještě, že aspoň moje tříletá dcera je normální a připláclá s obličejem na barevném, žlutém skle všem ukazuje, jak vypadá pilot při přetížení 8G, když se snaží jazykem odstrčit od kokpitu.

Můžu vám ho podržet, kdybyste ho chtěl zbít

Odněkud přilétl míč a odrazil se od tříleté Viki. “Jau.” - řekla nevzrušeně. Vzápětí přiběhl pětiletý kluk, míč zvedl, otočil se k nám, uklonil se a řekl: “Dobrý den, promiňte. To byl můj mladší bratr. Je támhle.” - a ukázal na něj příkladně prstem. Nic jsem neřekl, nevěděl jsem co, ale ten kluk zřetelně nějakou reakci čekal. Po chvíli stáhl ukazující ruku a pokračoval: “Jmenuje se Petr Kincl.” Pořád jsem netušil, co to je za představení, tak dodal: “Bydlíme v Havelské dva.” Pořád stál v pozoru, jako by podával hlášení. Pak z něj vypadlo: “Můžu vám ho podržet, kdybyste ho chtěl zbít.” - a trochu lítostivě dodal: “Já nesmím.” Klesla mi čelist. Nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo ho nějak napomenout. Nakonec jen vzdychl a odběhl si zase hrát se svým bratrem. Dobře, rozhodl jsem se, začal jsem se smát. To bylo neuvěřitelné. Za tohohle bratra bych platil zlatem.

Aby ho někde drželi zavřenýho.

Ale, abych byl spravedlivý, celkem jsem to chápal. Každý má bratra, kterého by občas pořád mlátil. I já to zažil. Naštěstí to rodiče nedovolí. Díky tomu jsem se dožil dospělosti, ačkoli mám starší bratry dva.

A když si vzpomenu, co jsem jim dělal, dnes už nechápu, že mne tehdy nezabili…

Meruňkový šampón

Káťa koupila Viki nový dětský šampón s vůní meruněk. Doslova se na něm píše, že jí bude vonět hlavička jako čerstvá meruňka. A opravdu tak voní. Nepálí v očích a odstraňuje vlasové uzlíky. Jen mi tam chybí varování, až si nějaké mrně bude chtít na pískovišti Viki vypeckovat.

Proboha, jak já nesnáším nadpisy

Tomuhle neuvěříte. Před několika týdny jsme v jednom starém truhlíku za oknem našli holubí vajíčko. Když jsme odjížděli se psem Dennisem k veterináři, holubice na něm seděla, když jsme se vrátili, bohužel již bez něj, našli jsme čerstvě vylíhlé holoubátko. Narodilo se přesně ve chvíli, kdy nás Smrdidech opustil. Já na reinkarnaci nevěřím, ale malé holoubě se jeví jako hluché, slepé... Jen pro jistotu jsem ptáčeti hodil klacík - a nic. Vůbec se nehnulo. Zavolal jsem: "Sedni!" A zase nic. Pohrozil jsem mu prstem, ale okázale mne ignorovalo, jako bych vůbec nebyl.

Polil mne studený pot.

PROBOHA TO JE NÁŠ PES!

Kdo má pořád vymýšlet, jak každou blbost nazvat?

Jedna ze smutných povinností, když vám zemře pes, je postarat se o jeho tělo. Ani jsem nevěděl, že existují i zvířecí pohřební služby. Jednají soustrastně a velice profesionálně.

"Dobře, my si Denníska hned převezeme, aby se už nikam neztratil."

Trochu mne to zaskočilo. "To by se snad nemělo stát, myslím, že už nikam nepůjde. Ten pes je totiž mrtvý, víte?" Na druhé straně bylo ticho.

"Nechcete si to někam napsat?" Stále ticho. "Ale i tak by to neměl být problém, protože poslední roky mu trvalo dobré 4 hodiny, než se vymotal z úplně rovné chodby, takže kdyžtak nebude daleko."

Ok, můj způsob smutku je morbidní humor, ale jestli budu pokračovat, skončíme v urničce oba...

Dennis

Zařizujeme poslední věci s naším psem Dennisem. Káťa se již dřív rozhodla, že necháme Dennise zpopelnit. Vybrali jsme urnu v modrém sametu se zlatými psími tlapkami. Bude na ní štítek se jménem, datem narození a úmrtí. Chtěl jsem přidat i verš, který jsem narychlo složil:

RADOST DÁVAL, SMUTEK BRAL,

KUDY CHODIL, TUDY SRAL.

Ale nějak to neprošlo.

Celá kremace vyjde na dost peněz, když k tomu připočtu psí sanitku - o tom jsem se vlastně vůbec nezmínil! Psí sanitka, musím si vzít číslo na toho chlapa, co nás s Dennisem vezl. Jel jsem už sanitkou několikrát, ale nikdy takhle. Bylo to, jako bych jel poprvé OPRAVDOVOU sanitkou. Ten saniťák jel opravdu o život. Kdyby se mi jednou něco stalo, chci, aby takhle se mnou jeli. Všechna auta mu šla z cesty, u Karlova mostu, kde je mraky turistů, nestačilo ani houkání a blikání, ještě začal troubit a rozehnal ten líný dav, co si klidně dál přechází a sanitky nechává stát. Z Prahy 1 jsme byli ve Stodůlkách snad za 10 minut, tedy mnohem rychleji, než jsem se stačil vyzvracet.

Chtěl jsem jen říct, že sanitka, kapačka, pobyt ve veterinární nemocnici, kremace, to vše vyjde fakt dost draho. Nějakou dobu se budeme muset uskrovnit, ještě, že po něm zbyl dvanáctikilový pytel granulí. Než jsem poznal Káťu a Dennise, nikdy bych pro psa tolik neudělal. Ale pejskaři jsou zvláštní sorta lidí. Díky nim jsem si uvědomil, že pes je opravdu člen rodiny. Že nevyhazujeme peníze pro nějaké zvíře, platíme za to, že jsme lidmi. Že dokážeme překročit hranice humanity, hranice svého druhu a že dokážeme přijmout zvíře jako svého opravdového přítele. A pokud přiznáte třeba psovi mnohem více práv, péče a úcty, zjistíte, že jste se díky tomu stali mnohem lepším, odpovědnějším a moudřejším člověkem. Takže nejde o psy, psům je to fuk, ti vás budou milovat a zůstanou věrní, protože takoví prostě jsou. Jde o nás, lidstvo. A o to, nakolik lidmi budeme.

Zvyky

Když přijdete o psa, neznamená to, že se tím okamžitě vypnou všechny návyky. Dennnis už poslední dobou nevydržel bez venčení déle jak 3 hodiny. Takže vám pořád v mozku zvoní budík: "Musíš ven se psem!" Pak si vzpomenete, že už nemusíte, ale za hodinu zase: "Ale teď už teda fakt musíš rychle se psem!" Zajímavé je, že se to nevypne ani po několika dnech. Mozek vám neřekne: "Tak teď už je to v pohodě, teď už určitě prasknul, není kam spěchat." A neudělá vám v duchu poznámku: "Vytapetovat."

Nejhůř to odnáší Viki. Ne, že by si něco uvědomovala, jsou jí tři roky, takže kde je pes, jde úplně mimo ni, teď zrovna hledá, kam zahrabala panenku do kočárku. Ano, ztratila dítě. No jo, to se někdy stane. I mně. Však ono, až se bude uklízet, tak se najde. Nebo až dostane hlad. Jenže teď, když už nemáme psa, musím všechno svádět už jen na Viki.

A to je pro jednoho fakt záhul.

Úřad evidence zvířat

Další z povinností, když vám umře pes, je odhlásit ho na Úřadě z evidence zvířat. Chvíli nemohli najít Odbor, kde se hlásí úmrtí, a pak zase nemohli najít našeho psa, ale nakonec Dennise dohledali podle data a místa narození. Často i myslíte, že svého psa znáte, jenže... Potom jsme se dozvěděli, že Dennis měl dva byty na Žižkově, na obou dluží na nájmu, také měl 4 děti a na jednom dluží na alimentech a ještě dluží městu na poplatcích. Navíc mu nebylo 18 let. Bylo mu 48. A nejmenoval se Dennis, ale Tomáš Mortl. Káťa se zmateně zeptala, jestli by nemohlo jít o úplně jiného psa. Úřednici nějak zesklovatěl pohled, pak zamrkala a poslala nás na Odbor místních poplatků, což je tam, kde se platí i popelnice. Nejdříve mi to přišlo divné dávat psy a popelnice dohromady, ale když jsem se zamyslel a vzpomněl si na Dennise, uvědomil jsem si, že velký rozdíl mezi nimi nebyl. V zásadě asi jen ten, že Dennis odpad netřídil. Kromě případu, kdy sežral čokoládu i s obalem a pak několik dní kadil banboniéru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Inkontinentní delfíni.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.