ZUZANA MALÉŘOVÁ

Jak

potkat

děti

FOTOGRAFIE VLADO BOHDAN

Třetí vydání

ZUZANA MALÉŘOVÁ

Jak

potkat

děti

FOTOGRAFIE VLADO BOHDAN

Třetí vydání

Obsah

Jak uvidět modr é z nebe

Jak se stát sourozencem

Jak zač í n á chlapsk á poh á dka

Jak vypad á dětsk á l á ska

Jak si přejeme, aby n á m uteklo š těst í

Jak u ší t sen

Jak nakl á dat s dědictv í m

Jak z í skat rou š ku, kter á chr á n í

Jak radostn á je řeč těla

Jak někoho prome š k á me

Jak pojmenov á n í věc í pom á h á př á telstv í

Jak plout s pěstouny

Jak vznik á pouto z rozumu

Jak se chod í do nebe

Jak se zp í v á milostn á p í seň

Jak jsme potkali rozvod

Jak je člověku nejl é pe

Jak se dob ý vaj í hrady

Jak se pod nohama zvedne podlaha

Jak se z dřevěn é ho pan á čka stane opravdov ý chlapec

Jak moc potřebujeme sv á tky

Jak se prozrad í dobrodruzi

Jak rozpoznat fotbalov é nohy

Jak vystřihnout existenci z pap í ru

Jak se z chlapečka stane pir á t

Jak se pozn á rodina

Jak nepřebol í ztr á ta největ ší

Jak se zvyk á na ukol é bavky

Jak s dětmi mlčet

Jak ze vzpom í nek postavit dům

Jak vypad á vězen í

Jak se maluj í jm é na

Jak se p íš e kniha

Jak opou š těj í děti a jak rodiče

Jak uvidět modré z nebe

Když nás s Vladem spojila láska, už jsme věděli, že je darem z nebe. Bylo nám to však po čase málo. Vlado si pro mne přál modré z nebe. „Jak to zařídit?“ trápil se. Byl by mi opravdu modré z nebe snesl, jen kdyby věděl jak. Až se stalo to, co se milujícím stává, nový člověk se chystal na svět. Velké, nespočetné tajemství. tu květnovou neděli jsme byli neustále spolu až do chvíle, kdy pan doktor Šmeral pronesl: „Ve chvíli poslání tě bodnu juž.“ A spolu s verši Cyrana přišla na svět holčička. Alžběta. Vůbec neplakala, jen doširoka otevřela velké, blankytně modré oči. Od té chvíle víme, jak vypadá modré z nebe. Když člověk přivádí na svět dítě, někde vskrytu doufá, že možná právě ono pomůže spasit tento svět.

Jak se stát sourozencem

Stačí poprosit. Alžběta příliš prosit nemusela. i díky zážitkům s ní jsme chtěli další doufání. To už ale nebyla nenasytnost, to už bylo vědomé přání s jasnou zkušeností, co takové doufání stojí. Přesto cena byla nečekaná.

„Tak už je v bříšku,“ prozradili jsme radující se Alžbětce. A druhý den jsem zmizela v nemocnici. Nadlouho. Alžběta věděla, že je maminka nemocná, že by to však znamenalo nebezpečí pro „její“ miminko, nepřipouštěla. Vzala to jinak: „Musím všechno bez maminky zvládnout, aby se nám mohlo narodit miminko.“ Její stanovisko jsme přijali i my. Šlo o devět strastiplných měsíců završených příchodem dítěte z posledních sil.

Alžběta se rodila celý den. Přinesla ve svých očích „modré z nebe“, oslnění, romantický zázrak, okouzlení.

Jeroným se rodil celou noc. Jeho oči jsou hluboké a tmavé, jako by v nich byla skryta nepřenosná zkušenost. Je těžké rozpoznat, který ze dvou zázraků je silnější – čiré štěstí, radost bez překážek, či usilovná, těžká práce na hranici možností.

Do porodnice přivedla Alžbětku babička Anežka, prožily spolu ten poslední týden. Ležela jsem v posteli s Jeronýmkem na prsou. Alžbětka přilehla. Když přivinula chlapečka v náruči, zhluboka vzdechla a hlesla:

„Maminko, ten je krásný...“ A tak se tam drželo štěstí a usilování za ruce. A my viděli, že prostě patří k sobě.

Jak začíná chlapská pohádka

„Ty jsi ale hezká,“ zastavil Jeroným velkou slečnu na ulici. Jen tak, znenadání. Odmalička byl ochoten pro velké slečny udělat cokoliv, třeba se válet po zemi. Jen aby zaujal, pobavil. rozesmát slečnu mu přinášelo nekonečnou slast, snad že viděl, jak je maminka hezká, když ji tatínek rozesměje.

Miloval pohádky. Byly plné čertů, loupežníků, vodníků, ale především rytířů a princů, co zachraňují a vysvobozují princezny. Mazlivý chlapec uvěřil, že polibkem zmizí veškerá zlá moc. Denně to zkoušel na Šípkové růžence. Ostýchal se a radoval zároveň, když po jeho polibku Alžběta otevřela oči. trval pak dlouho na tom, že jedině ji si vezme za ženu, a usedavě plakal, když mu Alžběta vysvětlovala, že to nejde, protože jsou bratr a sestra. Požádala jsem ji, aby našemu oddanému rytíři dala čas, že na vše přijde sám a v pravou chvíli. Stalo se.

„Chcete slyšet pohádku?“ zeptal se nás a spustil: „Byl jeden princ a byl proutník...“ tak mohou začínat jen chlapské pohádky.

Jak vypadá dětská láska

Sešli se dva. Oba introvertní, spíš prožívali, než konali. Jemní a usměvaví. tehdy. Po prvním roce se ve školce vzali. Máme doma i „oddací list“: Alžběta a Jakub. Svatba proběhla na školní zahradě. Ona celá ve žlutém, on v černé vestě s cylindrem a právě žlutým prstýnkem. Pusa následovala pusu. Usmívali jsme se nad tou hrou, slušelo jim to. Byli šťastní, patřili k sobě. A navíc cítili, že jejich rodiče „svazku“ požehnali. Oba milovali loutky. A rostli. A krásněli. Na scéně se objevili noví ctitelé a ctitelky. Když Kubu holky dobývaly, díval se do země a mlčel. Když se kluci snažili u Alžběty, Kuba ji vzal za ruku a odvedl „do bezpečí“. Po třech letech dal drzému a nevychovanému spolužákovi, který nevěděl, jak se chovat k dívkám, svou první facku. Paní učitelka ho pochválila, stal se chlapem. Ne proto, že dal facku, ale že ve své jemnosti našel sílu postavit se zraňování. Vyjevil zcela jednoznačně, za čím si chce stát.

Alžběta a Jakub už dávno nejsou plaší, a kdo je dřív neznal, nemohl by tomu ani uvěřit. A přesto mají ostrov, na který nenechají vstoupit nikoho. Kupodivu se nazývá zranění – tam se potkali. Alžbětě se narodil bráška, Kubovi se měla narodit sestřička. Jeho maminka se ale vrátila z porodnice sama. A i když Kuba ví, že se to stává, musel unést skutečnost, že se to stalo právě jemu. Snažila se to pochopit i Alžběta. Pak se mě zeptala, jestli se to mohlo stát, když se měla narodit ona. A s Kubou se podělili o radostné zjištění, že je úžasné, že jsou oni dva, právě oni dva na světě. Skákali a vykřikovali: „My jsme se narodili!“ i tak může vypadat dětská láska. trvale, hluboce, a trochu skrytě, protože dospělí se dětským láskám usmívají.

Jak si přejeme, aby nám uteklo štěstí

Bojím se doma posadit. ta známka byť jen vteřinového spočinutí je signálem – bude mazlení. ráno, v poledne, večer. Únava je nebezpečný čaroděj, promění i nekonečnou čistotu v nesnesitelný pocit, že se dusíte. Chci ulevit svému tělu. Miluji, o tom není pochyb, ale začínám spěchat. Už aby seděli, už aby chodili, už aby si aspoň chvíli sami hráli, už aby mohli být na chvíli odloženi. Stane se. Je čas přestat kojit. Nechce se mi.

Najednou se nechci vzdát těch slastných chvil nejintimnějšího spojení. Poprvé musím uznat, že už jsou na něco velcí. Nic nezastavím. Vím, že přijde i čas vytouženého na chvíli odložení. Už nebudu psát po nocích. Budu mít k dispozici tři hodiny každé dopoledne, když budou zdraví. Jak málo času to je, poznávám vzápětí. Ale stejně prožívám zázrak. tak proč necítím úlevu? Proč? Poztrácených sil bylo příliš mnoho, ještě chvíli je nedoženu. Ale přesto už nebezpečný čaroděj přestává působit. Začínám zase vidět srdcem, a ne tělem. Nechci už zastavovat čas, chci jen vychutnat v pravý okamžik nejsmysluplnější chvíle. A tak poznat, že člověk potřebuje hodně sil i k tomu, aby zbytečně nepopoháněl štěstí.

Jednou jsem dostala otázku, zda si uvědomuju, jak jsem vysoko. A co pro mne znamená být vysoko. Odpověď jsem věděla okamžitě. Zazvoní telefon, Jeronýmek střelhbitě, bez zaváhání vyskočí na můj klín a řekne „chci vysoko“, čímž myslí, abych vstala. tak s ním v náručí vestoje telefonuju a jsem vysoko... a výš už nikdy nebudu.

Jak ušít sen

Vstoupila k nám a zaplnila celý malý byt s malinkou holčičkou. Velká, mohutná, hlasitá – to Alžbětka viděla a zalekla se. Co vidět tehdy nemohla, byla přímá úměra mezi velikostí jejího těla a srdce. Marie Dienstbierová jí dala čas. Na vztah i na procitnutí ženskosti. První šatičky jí ušila ve dvou letech. Byly tolik jiné od těch, co nosily holčičky kolem, že si je i Alžběta intuitivně zařadila do jiného, jen svého světa. Začala jsem v ní objevovat holčičku. Prostě jiné šaty z jiného světa se i jinak nosí. A ona věděla okamžitě, jak na to. Něžná tvář a elegantní, překvapivě ladné a sebevědomé tělo. Začala se na Marii ptát a já vycítila první nevinný dětský kalkul. Chce vidět Marii, chce překonat i ostych, i strach, chce nové šatičky. Jenže velká úměra nefungovala jen mezi tělem a srdcem, ale i mozkem. Marie tušením slonice vnesla do hrozícího kalkulu ducha. Přinesla kousky látek, tu pravou vybrala spolu s Alžbětou. Vzala tužku a papír a před jejíma očima vytvořila několik možných nákresů a střihů a vysvětlila, co se točí a co ne, co k čemu se hodí, jak co zvýraznit a co potlačit, co způsobíme, když to tady prostřihneme, a pak už musela přijít chvíle, kdy Alžběta vzala sama tužku do ruky a začala navrhovat. A tak se šaty vymýšlely, naměřily, nastříhaly, odzkoušely, došily a konečně darovaly. to trvalo dny a týdny. Dny a týdny, po které se realizoval typický sen všech princezen o krásných, a hlavně točivých šatech. Zrodil se každoroční rituál. Alžbětka už nejen tuší, ale ví, proč šaty od Marie jsou z jiného světa. Poznala jejich ducha, poznala zákonitosti vkusu a tvorby a poznala práci. to nejsou šaty ke koupi, penězi se necení. tak se dá ušít jen sen.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak potkat děti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.