Přeložila Lenka Pavlovská

ISBN 978-80-204-3998-7

GHOSTWRITTEN

First published in Great Britain by Sceptre,

an imprint of Hodder & Stoughton, London, 1999

Copyright © 1999 by David Mitchell

Translation © Lenka Pavlovská, 2005, 2016

…A já, který tvrdím, že vím o tolik víc – co když i mně unikla ta příčina všech příčin?

Někteří lidé říkají, že nám není souzeno ji poznat a že jsme bohům tím,

čím chlapcům mouchy, které za letního dne zabíjejí; a jiní naopak tvrdí,

že ani vrabec neztratí pírko, které mu z křidélka nesetře prst Boží.

- Thornton Wilder: Most Svatého Ludvíka krále -

OKINAWA

Kdo mi to dýchá za krk?

Otočil jsem se. Automatické dveře z tónovaného skla zasyčely a zavřely se. Prázdnou hotelovou halu ozařovalo jasné světlo. Umělé kapradiny se zlehka pohupovaly nahoru a dolů. Na rozpáleném parkovišti se nic ani nepohnulo. V pozadí jen řada palem a hluboké nebe.

„Pane?“

Otočil jsem se. Recepční stále čekala s tužkou v napřažené ruce a úsměvem nažehleným jako její uniforma. Viděl jsem póry pod jejím make-upem, slyšel ticho skryté za melodií hotelové hudby a za tím tichem spěch.

„Jmenuji se Kobajaši. Před chvílí jsem volal z letiště. Chtěl jsem rezervovat pokoj.“ Dlaně mě brněly. Jako bych v nich měl jehly.

„Ach ano, pan Kobajaši…“ No tak mi nevěří, a co má být? Nečistí se věčně zapisují na recepcích pod falešnými jmény. Jen proto, aby mohli v klidu smilnit s lidmi, které ani pořádně neznají. „Kdybyste byl prosím tak laskav a mohl mi tady vyplnit svoje jméno a adresu, pane… a povolání.“

Ukázal jsem jí zavázanou ruku. „Obávám se, že to budete muset vyplnit za mě.“

„Samozřejmě… Jak se vám to proboha stalo?“

„Přivřel jsem si ji ve dveřích.“

Zatvářila se soucitně a obrátila formulář. „Vaše povolání, pane Kobajaši?“

„Jsem programátor. Dělám na zakázku programy pro různé společnosti.“

Zamračila se. Na to neměla kolonku. „Aha, to znamená žádná společnost jako taková, takže…“

„Můžeme tam napsat firmu, pro kterou pracuji zrovna teď.“ Jen klid. Technické oddělení Společenstva se už postará o důkazy.

„V pořádku, pane Kobajaši… Vítejte v hotelu Okinawské zahrady.“

„Děkuji.“

„Přijel jste na Okinawu pracovně, nebo jako turista, pane Kobajaši?“

Je v tom jejím úsměvu něco potutelného? Nebo podezíravého?

„Částečně pracovně, částečně jako turista.“ Naladil jsem svůj hlas na alfa vlny.

„Přeji vám příjemný pobyt. Zde je váš klíč, pane. Pokoj 307. Kdybyste cokoli potřeboval, neváhejte a obraťte se na nás.“

Potřeboval? Od tebe? „Děkuji.“

Nečistá, nečistá! Tihle Okinawané nikdy nebyli čistokrevní Japonci. Mají jiné, slabší předky. Když jsem se otočil a odcházel směrem k výtahu, mimosmyslové vnímání mi napovědělo, že se ušklíbla. Sotva by se ušklebovala, kdyby věděla, s jakým mozkem má tu čest. Ale taky na ni dojde, jako na všechny ostatní.

V obrovském hotelu bylo mrtvo. Tiché chodby ubíhaly do polední prázdnoty, opuštěné jako katakomby.

V mém pokoji se skoro nedá dýchat. V Útočišti se klimatizace nesmí používat, protože narušuje alfa vlny. Na znamení solidarity se svými bratry a sestrami jsem ji proto vypnul i tady a otevřel okno. Záclony nechávám zatažené. Člověk nikdy neví, kdo ho může pozorovat teleobjektivem.

Podíval jsem se ven slunci do očí. Naha je laciné, šeredné město. Nebýt tyrkysového Pacifiku v pozadí, vypadalo by jako prodloužená ruka Tokia. Nechybí červenobílý televizní vysílač s vládními frekvencemi pro podprahové povely, ani obchodní domy, které se zdvihají jako chrámy bez oken a oslňují nečisté, dokud si je úplně nepodmaní. Průmyslové čtvrti s továrnami, které vypouštějí jedy do vzduchu i do vody. Ledničky odložené na skládkách komunálního odpadu. Naroubované kusy hnusu, taková jsou jejich města! Představuji si, jak Nová Země smete tu hnilobu jako mohutným koštětem a vrátí Zemi do panenského stavu. Společenstvo potom stvoří takový svět, jaký si zasloužíme, a všichni, kdo přežijí, ho budou navěky s láskou opatrovat.

Umyl jsem se a prohlédl si tvář v zrcadle. Ty jsi jedním z těch, kdo přežijí, Kvazare. Výrazné rysy zdůrazňující můj samurajský původ. Klenuté obočí. Orlí nos. Kvazar zvěstovatel. Jeho Osvícenost vybrala mé jméno prorocky. Mým úkolem je pulzovat na okraji vesmíru věrných, sám v temnotě. Jako předvoj. Jako posel.

Ventilátor tupě hučel. Kdesi za tím zvukem jsem zaslechl, jak pláče malá holčička. V tomhle pokřiveném světě je tolik smutku. Začal jsem se holit.

Vzbudil jsem se brzy a v první chvíli si nemohl vzpomenout, kde jsem. Kolem se válely kousky mého snu jako rozsypaná skládanka. Byl v něm pan Ikeda, můj třídní učitel ze střední školy, a dva nebo tři největší frajeři. Mihl se tam i můj biologický otec. Vzpomněl jsem si na den, kdy ti grázlové donutili celou třídu předstírat, že jsem mrtvý. Odpoledne už si na to hrála celá škola. Všichni dělali, že mě nevidí. Když jsem promluvil, předstírali, že mě neslyší. Dostalo se to až k panu Ikedovi. A co si dovolil tenhle člověk, kterému společnost svěřila roli strážce mladých duší? Ten parchant místo poslední hodiny uspořádal můj pohřební obřad. Dokonce zapálil i kadidlo, vedl žalozpěvy a tak.

Dokud můj život neprojasnila Jeho Osvícenost, byl jsem bezbranný. Brečel jsem a křičel na ně, ať s tím přestanou, ale nikdo mě neviděl. Byl jsem mrtvý.

Když jsem se probudil, ucítil jsem muka erekce. Příliš mnoho rušivých gama vln. Meditoval jsem pod obrázkem Jeho Osvícenosti, dokud to nepřešlo.

Až nastanou Bílé noci, po nichž Jeho Osvícenost povstane a ujme se svého království, budou mít nečistí pohřbů habaděj, když po nich tolik touží. Pohřbů bez truchlících.

Prošel jsem hlavní ulicí Kokusai a stejnou cestou se vrátil zpět. Snažil jsem se kličkovat, abych setřásl případné špehy. Můj alfa potenciál je bohužel ještě příliš slabý na to, abych dokázal být neviditelný, a proto se musím pronásledovatelů zbavovat postaru. Když jsem se ujistil, že za mnou nikdo nejde, zapadl jsem do jedné herny, abych si zavolal z telefonní budky. U veřejných automatů je mnohem menší pravděpodobnost odposlechu.

„Bratře, tady Kvazar. Spoj mě prosím s ministrem obrany.“

„Jistě, bratře. Ministr tě očekává. Dovol, abych ti blahopřál k úspěchu naší poslední mise.“

Chvíli jsem čekal, až mě přepojí. Ministr obrany je oblíbencem Jeho Osvícenosti. Vystudoval na státní univerzitě, a než vyslyšel volání Jeho Osvícenosti, býval soudcem. Je to rozený vůdce. „Á, Kvazar. Výborně. Jsi zdráv?“

„Ve službách Jeho Osvícenosti, ministře. Stále se těším dobrému zdraví. Zbavil jsem se svých alergií a už devět měsíců mě netrápí–“

„Máme z tebe radost. Hloubka tvé víry udělala na Jeho Osvícenost ohromný dojem. Opravdu ohromný dojem. Teď se v ústraní modlí za tvou duši. Speciálně za tvou duši, za její sílu a povznesení.“

„Snažně vás prosím, vyřiďte mu mé nejvřelejší díky, ministře!“

„Rád. Zasloužíš si to. Tohle je válka proti armádě nečistých a hrdinské činy v ní nezůstanou bez povšimnutí ani bez odměny. A teď jsi asi zvědav, jak dlouho máš ještě zůstat odloučen od svých blízkých. Vláda se domnívá, že sedm dní bude stačit.“

„Rozumím, ministře.“ Hluboce jsem se uklonil.

„Viděl jsi zprávy v televizi?“

„Lžím nečistého státu se vyhýbám, ministře. Vždyť který had by dobrovolně naslouchal hlasu svého zaříkávače? Přestože jsem daleko od Útočiště, pokyny Jeho Osvícenosti mám vryté hluboko v srdci. Dovedu si představit, že jsme píchli do vosího hnízda.“

„To tedy ano. Pořád mluví o terorismu a ukazují nečisté s pěnou u úst. Člověku je té ubohé zvěře až skoro líto. Ale jen skoro. Jak předpovídala Jeho Osvícenost, vůbec jim nedochází, že se jim teď snesly na hlavu jejich vlastní hříchy. Buď hrdý, Kvazare, že právě ty jsi byl jedním z vyvolených vyslanců spravedlnosti! Jak stojí ve 39. posvátném zjevení: Hrdost na vlastní oběť není hříchem, nýbrž projevem sebeúcty. Přece jen se ale snaž být nenápadný. Zapadni do davu. Jdi si prohlédnout nějaké památky. Peníze na účtu ti, doufám, budou stačit?“

„Pokladník byl víc než štědrý a mé potřeby jsou skromné.“

„Výborně. Ozvi se zase za týden. Společenstvo se těší, až bude moci přivítat svého milovaného bratra doma.“

Vrátil jsem se do hotelu, abych provedl polední koupel a meditaci. Poobědval jsem pár slaných sušenek, kešu a lupínky z mořských řas a zapil to zeleným čajem z automatu na chodbě. Když jsem pak zase šel ven, vzal jsem si od nečisté recepční mapu a vybral si, na jakou turistickou atrakci se zajedu podívat.

Japonská námořní základna se rozkládala na kopci v severní části města a byla obklopená dávno neudržovaným parkem. Za války byla tak dobře skrytá, že na ni americká invazní vojska narazila až tři týdny po dobytí Okinawy. Američané nejsou zrovna bystrý národ. Nedocházejí jim úplně samozřejmé věci. Před deseti lety měla jejich ambasáda tu drzost zamítnout Jeho Osvícenosti povolení k pobytu. On už se dnes samozřejmě dostane, kam se mu zlíbí, jelikož se umí přesunovat v subprostoru. Nikým nepozorován navštívil několikrát i Bílý dům.

Koupil jsem si vstupenku a sešel po schodech dolů. Přivítalo mě chladivé přítmí. Kdesi kapala z potrubí voda. Na americké útočníky tehdy čekalo ještě jedno překvapení. Celá zdejší posádka čítající čtyři tisíce mužů si dobrovolně vzala život, aby zemřela čestnou smrtí. Dvacet dní před příchodem Američanů.

Čest. Co tenhle povrchní, falešnými idoly prošpikovaný svět nečistých ví o cti? Procházel jsem podzemními chodbami a konečky prstů se dotýkal zdí. Hladil jsem jizvy, které v nich zůstaly po vybuchlých granátech a krumpáčích, jimiž si vojáci hloubili svou pevnost. Cítil jsem s nimi opravdové spříznění. Takové, jaké pociťuji v Útočišti. Svým zvýšeným alfa kvocientem jsem se snažil zachytit zbytkovou energii jejich duší. Proplétal jsem se chodbami, až jsem úplně ztratil pojem o čase.

Když jsem ten úctyhodný památník opouštěl, přijel autobus plný turistů. Jakmile jsem je uviděl, ty jejich foťáky a pytlíky brambůrek, přihlouplé výrazy a chromé mozky s nižší alfa kapacitou, než má moucha, zalitoval jsem, že nemám ještě jednu ampuli očistné tekutiny, abych ji po nich mohl hodit dolů ze schodů a zamknout je tam. Byli by očištěni stejně jako ti hrabivci v Tokiu. To by jistě utišilo duše mladých vojáků, kteří tady před desítkami let zemřeli za své přesvědčení, stejně jako jsem byl ještě před dvaasedmdesáti hodinami připraven zemřít i já. Je zradily loutkové vlády, které po válce zplundrovaly naši zemi. Nás všechny zradila společnost, která se stala pouhým odbytištěm pro Disneye a McDonaldy. A k čemu byla ta jejich oběť? K tomu, abychom teď pro Američany stavěli nepotopitelné letadlové lodě.

Žádnou ampuli jsem už ale neměl, a tak jsem musel ty nečisté, užvaněné, kálející a kopulující kazisvěty strpět. Doslova jsem se z nich dusil.

Palmovým hájem jsem sešel z kopce zpátky dolů.

*

V dlani levé ruky se nachází alfa receptor. Když jsem byl poprvé osobně přijat Jeho Osvíceností, vzal mě za ruku, rozevřel ji a ukazováčkem mi ten bod lehce stiskl. Cítil jsem zvláštní brnění, jako příjemný elektrický šok, a později jsem zjistil, že se mi čtyřnásobně zvýšila schopnost soustředění.

V ten převzácný den před třemi a půl lety pršelo. Z hory Fudži se valily mraky a zvlněnou krajinou v okolí Útočiště dul východní vítr. Bylo tomu dvanáct týdnů, co jsem se zapsal do přijímacího programu Společenstva, a toho rána jsem právě uzavřel jistou záležitost s jedním z tajemníků ministra financí. Podepsal jsem prohlášení, které mě vysvobodilo z vězení materialismu. Společenstvo od té chvíle vlastnilo můj dům se vším zařízením, moje úspory, penzijní pojištění, členství v golfovém klubu i moje auto. Cítil jsem se svobodnější, než jsem kdy doufal, že můžu být. Jak se dalo předpokládat, moje rodina – ta nečistá biologická, papírová rodina – to nepochopila. Po celý život odměřovali každičký milimetr mých úspěchů či neúspěchů a já jsem jim ten jejich metr teď najednou zlomil vejpůl. V posledním dopise mi matka oznámila, že mě otec vydědil. Nicméně, jak píše Jeho Osvícenost v 71. posvátném zjevení: Vztek zatracenců je stejně bezmocný jako krysa, která ohlodává svatou horu.

Stejně mě nikdy nemilovali. Kdyby to slovo neslyšeli v televizi, ani by nevěděli, že existuje.

Jeho Osvícenost sešla ze schodů v doprovodu ministra bezpečnosti. Jak se přibližovali ke kanceláři, světlo zbělalo. Nejdříve jsem uviděl sandály a purpurový háv, pak se vynořil zbytek jeho drahé postavy. Usmál se na mě, protože telepaticky rozpoznal, kdo jsem a co jsem učinil. „Jsem Guru,“ řekl a dovolil mi, abych poklekl a políbil jeho rubínový prsten. Cítil jsem, jak mě jeho alfa vlny přitahují, jako magnetický sever ručičku kompasu.

„Našel jsem domov, můj pane,“ odpověděl jsem.

Promluvil čistě a krásně, slova mu vycházela přímo z očí. „Vysvobodil ses ze zajetí nečistých. Dnes jsi získal novou rodinu, náš malý bratře. Přesáhl jsi svou starou papírovou rodinu a stal se členem rodiny nové, duchovní. Od tohoto dne máš deset tisíc bratrů a sester. Než nastane konec světa, tato rodina se rozroste do milionů. Zakoření ve všech národech a bude růst a růst. Hledáme úrodnou půdu v cizích zemích. Naše rodina se bude zvětšovat, dokud vnější a vnitřní svět nesplynou v jeden. Toto není proroctví. Je to nevyhnutelná realita budoucnosti. Jak se cítíš, nejmladší synu našeho národa bez hranic a utrpení?“

„Jako ten, kdo měl velké štěstí, Jeho Osvícenosti. Vždyť mi ještě nebylo ani třicet let a už mohu pít z pramene pravdy.“

„Můj malý bratře, oba víme, že to nebylo štěstí, co tě k nám přivedlo. Přivedla tě láska.“ Pak mě políbil a já políbil ústa věčného života. „Kdo ví,“ pokračoval můj Učitel, „budeš-li nadále zvyšovat svůj alfa potenciál tak rychle, jak mi o tom referoval ministr školství, bude ti možná v budoucnu svěřen velmi důležitý úkol…“ Srdce mi poskočilo ještě výš. Mluvili o mně! Jsem tady nový, a už o mně mluvili!

V kavárnách, v obchodech, v kancelářích a ve školách, na obrovském plátně v nákupním centru, v každé z těch jejich obytných králíkáren, všude lidé sledovali zprávy o naší tokijské akci. Pokojská, která mi přišla uklidit pokoj, o tom taky pořád mlela. Nechal jsem ji, ať si žvaní. Zeptala se, co si o tom myslím. „Jsem jen obyčejný programátor z Nagoje a o takových věcech nic nevím,“ odpověděl jsem. Moje lhostejnost jí ale nestačila, měl jsem se rozhořčit. Budu muset hrát trochu divadlo, abych odvrátil podezření. Zmínila se i o Společenstvu. Jak se zdá, ohavná média téhle země nedbají našich varování a už ukazují svým malomocným prstem.

Odpoledne jsem šel ven, abych si koupil ještě nějaký šampon a mýdlo. Recepční seděla otočená zády do haly, oči přilepené na obrazovce. Televize je jedna velká nečistá lež, navíc poškozuje mozkové centrum pro příjem alfa vln. Pár minut mi snad ale neublíží, řekl jsem si a taky jsem se podíval. Dvacet jedna očištěných a několik stovek zpola očištěných. Jasné varování státu nečistých.

„Nemůžu uvěřit, že se to stalo v Japonsku,“ prohlásila recepční. „V Americe, prosím, ale tady?“

Na obrazovce o tom „zvěrstvu“ právě diskutovala skupina „odborníků“. Byla mezi nimi i jakási devatenáctiletá popová hvězda a profesor sociologie z Tokijské univerzity. Proč Japonci poslouchají jen popové hvězdy a profesory? Pořád dokola opakovali ty stejné záběry: neočištění utíkají z metra s kapesníky na ústech, dusí se, zvracejí a drásají si obličeje, jako by si chtěli vyškrábat oči. Jak píše Jeho Osvícenost ve 32. posvátném zjevení: Jestliže tě tvé oko svádí k hříchu, vyrvi je. Záběry očištěných, kteří stále leží tam, kde je naše kapalina vysvobodila. Jejich papírové rodiny, jež nad nimi ve své nevědomosti naříkají. Střih na premiéra, největšího pitomce ze všech, jak přísahá, že nebude mít klid, dokud „pachatelé tohoto hrůzného činu nebudou vydáni do rukou spravedlnosti“.

To jejich pokrytectví mě fascinuje. Copak nevidí, že zvěrstva páchá spíš moderní společnost tím, jak systematicky ubíjí jednotu člověka a jeho duše? To, co teď udělalo Společenstvo, byl jen protiútok proti skutečnému monstru naší doby. První potyčka v dlouhé válce, v níž nás evoluce předurčuje k vítězství.

Proč lidé ty plytké řeči neprohlédnou? Vždyť je to jen bezvýznamný politik, další úplatná, zákeřná a falešná krysa, jejíž mozek nedokáže pojmout ani to bahno, ve kterém se plácá – jak by tenhle nečistý bídák vůbec mohl doufat, že k něčemu přinutí Jeho Osvícenost? Bódhisattvu, který dokáže být neviditelný, kdykoli se mu zlíbí, božskou bytost, která umí levitovat a dýchat pod vodou? Vydat jej a jeho služebníky „spravedlnosti“? To my jsme nespoutaní vyslanci spravedlnosti! Já samozřejmě ještě nemám takový alfa kvocient, abych se mohl chránit pomocí telepatie či telekineze, ale od místa očisty mě dělí stovky kilometrů. Nikdy je nenapadne mě tady hledat.

Vytratil jsem se z chladné hotelové haly.

Celý týden jsem se snažil nebýt moc na očích, ale kdybych se vůbec neukazoval, mohlo by to někomu připadat nápadné. Předstíral jsem tedy, že mám obchodní schůzky, a od pondělí do pátku jsem každý den přesně v půl deváté prošel kolem recepční a utrousil odměřené „dobré ráno“. Čas se pomalu vlekl. Naha je obyčejné maloměsto. Po hlavních ulicích se promenovali Američané z vojenských základen, které zamořují celé tohle souostroví. Mnohým z nich se kolem paže ovíjely naše ženy, Japonky, na sobě nic než pár hadříků! A místní muži se po cizincích opičí. Procházel jsem obchodní domy a pozoroval ten nekonečný řetězec chtění a nakupování. Chodil jsem, dokud mě nerozbolely nohy. Pak jsem se vždycky usadil v nějaké pochybné kavárně, kde se police prohýbaly pod haldami časopisů plných žvástů. Poslouchal jsem obchodníky, jak prodávají, co jim nepatří. Po chvíli jsem šel zase dál. Věčně stejní tupci civěli s pusou dokořán do řinčící prázdnoty hracích automatů, stejně jako já v době, než Jeho Osvícenost probudila můj vnitřní zrak. Turisté z Honšú si prohlíželi obchody se suvenýry a odcházeli s taškami plnými cetek, o které nikdy nikdo nestojí. Cizinci prodávali na chodníku bez povolení hodinky a laciné šperky. Procházel jsem pasážemi plnými heren, kde se po škole scházejí zkažené děti a zírají na obrazovky, na kterých se bijí zlí kyborgové, zombie a jiné příšery. Stejné obchody jako všude jinde… Burger King, Benetton, Nike… Mám dojem, že hlavní třídy na celém světě jsou už pomalu jedna jako druhá. Zašel jsem do postranních ulic, kde hospodyně dávaly ven vyvětrat matrace a žily už pošedesáté ten samý rok. Pozoroval jsem hrnčíře s tváří poďobanou od neštovic, jak se naklání nad kruhem. Na posledním schodu domu seděl umírající muž, s cigaretou v ústech pokašlával a opravoval dětskou tříkolku. Bezzubá žena dávala do rodinné svatyně vázu s čerstvými květinami. Jednou odpoledne jsem navštívil starý palác z dob království Rjúkjú. Na nádvoří stály nápojové automaty a obchod nazvaný U Svatého meče, kde neprodávali nic než filmy a přívěsky na klíče. Na starodávných hradbách se to hemžilo středoškoláky z Tokia. Kluci dnes vypadají jako děvčata, všichni mají dlouhé vlasy, propíchnuté uši a vytrhané obočí. Holky se uchichtávají do svých mobilních telefonů jako opice. Jestli nenávidíš je, musíš nenávidět celý svět, Kvazare.

Výborně, Kvazare. Budeme nenávidět celý svět.

Jediným klidným místem v Naze je přístav. Pozoroval jsem čluny, ostrovany, turisty a ohromné nákladní lodě. Odjakživa mám rád moře. Můj biologický strýc mě kdysi v Jokohamě brával do přístavu. Vždycky jsme s sebou měli kapesní atlas a hledali přístavy, ze kterých lodě připluly, a jejich domovské země.

To bylo samozřejmě už hodně dávno. Ještě před tím, než mě můj pravý otec povolal domů.

Jednoho dne, když jsem se po polední koupeli probouzel z alfa transu, se rozvětvený stín na stěně najednou zhmotnil v pavouka. Chtěl jsem ho spláchnout do záchodu, když vtom mi k mému překvapení předal jednoznačnou alfa zprávu! No ovšem, skrze něj ke mně promluvila Jeho Osvícenost. Guru má šibalský smysl pro humor.

„Odvahu, Kvazare, můj vyvolený. Odvahu a sílu. Toto je tvůj osud.“

Poklekl jsem před pavoukem. „Věděl jsem, že na mě nezapomenete, můj pane,“ odpověděl jsem a nechal si pavouka lézt po těle. Pak jsem ho zavřel do sklenice. Rozhodl jsem se, že koupím mucholapku a nachytám mouchy, abych mohl svého bratříčka nasytit. Oba jsme posly Jeho Osvícenosti.

Spekulace o „kultu posledního soudu“ pokračují. Už mi to leze na nervy! Společenstvo znamená život, ne konec světa. Společenstvo není žádný „kult“. Kulty zotročují. Společenstvo osvobozuje. Vůdci kultů jsou licoměrní podvodníci, kteří si v zákulisí užívají s děvkami v soukromém harému a mají garáže plné rolls-royců. Dostalo se mi cti nahlédnout do života úzké skupinky nejbližších Jeho Osvícenosti – ani stopy po žádné dívce! Guru se nenechá polapit do lepkavých osidel sexu. Jeho žena byla vybrána jen k tomu, aby mu porodila děti. V jeho skromné domácnosti ho smějí obsluhovat mladší synové členů vlády a vybraní učedníci. Tito šťastlivci jsou oděni jen do meditační bederní roušky, aby byli připraveni zaujmout zazenovou alfa pozici, kdykoli Guru ráčí udělit požehnání. A v celém Útočišti jsou jen tři cadillaky – Jeho Osvícenost moc dobře ví, kdy zahnat démony materialismu, které se zmocnily nečistých, a kdy naopak využít téhle posedlosti jako trojského koně a proniknout do bahna okolního světa.

Aby Guru odvrátil podezření, dovolil několika novinářům natočit v Útočišti bratry a sestry při alfa meditaci. Prohlédli si i naše chemické laboratoře. Ministr vědy jim vysvětlil, že zde vyrábíme hnojivo. „Jelikož jsme vegetariáni,“ zažertoval, „potřebuje Společenstvo vypěstovat hodně okurek!“ Poznával jsem své bratry a sestry. Skrz televizní obraz ke mně vysílali telepatické vzkazy, aby svému bratru Kvazarovi dodali odvahu. Musel jsem se smát nahlas. Ty nečisté hyeny ze zpravodajství se snažily Společenstvo obvinit a vůbec jim přitom nedošlo, že mu tím umožňují, aby mi předalo vzkaz. Ministr bezpečnosti poskytl rozhovor a bravurně vyvrátil, že by se Společenstvo na té akci jakkoli podílelo. Jak nás Jeho Osvícenost učí v 13. posvátném zjevení: Démony může člověk přelstít jen tehdy, je-li tak mazaný jako sám Pán pekel.

Více mě znepokojily televizní rozhovory s nečistými, kteří odmítli prohlédnout. S odpadlíky. S těmi, kterým se kdysi otevřela láskyplná náruč Společenstva, ale oni ji odmítli a spadli zpět do zahnojeného světa za branami Útočiště. Jeho Osvícenost ve svém nekonečném milosrdenství dovoluje těm červům žít dál – můžeme-li tomu ovšem říkat „život“ – pod podmínkou, že nebudou Společenstvo hanobit. Pokud tenhle zákon poruší a začnou v tisku rozsévat lži o Útočišti, ministr bezpečnosti vydá povolení, aby byli i se svými rodinami očištěni.

Tváře těch zaslepenců byly v televizi digitálně rozmazány, ale na mozek s mou alfa kapacitou tyhle triky neplatí. Poznal jsem mezi nimi Majumi Aoiovou, která vstoupila do Společenstva ve stejné době jako já. Tehdy naoko hlásala oddanost Jeho Osvícenosti a pak jsme jednoho rána, osm týdnů po začátku přijímacího programu, zjistili, že je pryč. Všichni jsme ji podezírali, že byla od policie. Když jsem slyšel, jaké lži vypráví o životě v Útočišti, vypnul jsem televizi a rozhodl se, že už se na ni nebudu nikdy dívat.

Za týden jsem opět zavolal do Útočiště. V telefonu se ozval neznámý hlas.

„Dobré ráno. Tady Kvazar.“

„Á, Kvazar. Ministr informací je dnes zaneprázdněn. Jsem jeho náměstek. Čekali jsme, že zavoláš. Všiml sis té narůstající hysterie?“

„Jistě, pane.“

„Skoro by se mohlo zdát, že tvoje akce byla až příliš úspěšná. Jeho Osvícenost ti vzkazuje, že se máš ještě pár týdnů držet stranou.“

„Poslechnu Jeho Osvícenost ve všem.“

„Navíc se ti nařizuje, aby ses přemístil na nějaké odlehlejší místo. Čistě pro jistotu. Naši bratři u policie nečistých nás informovali, že už byl rozeslán tvůj popis. Musíme si počínat obezřetně a také lstivě. Oficiálně účast na tvém plynovém útoku popíráme. Získáme tím čas, abychom posílili Společenstvo novými bratry a sestrami. Tahle taktika se nám osvědčila už loni při pokusné očistě v prefektuře Nagano. Ti hovniválové se nechají tak lehce zmást!“

„Jistě, pane.“

„V případě, že bys byl zatčen, máš na sebe vzít plnou zodpovědnost za svůj útok a tvrdit, že jsi jednal zcela z vlastní vůle poté, co jsi byl vyloučen ze Společenstva jako duševně chorý. Jeho Osvícenost tě potom teleportuje z vazby.“

„Samozřejmě, pane. Poslechnu Jeho Osvícenost ve všem.“

„Jsi pro Společenstvo velkým přínosem, Kvazare. Chceš se ještě na něco zeptat?“

„Zajímalo by mě, jestli už začala druhá fáze Velké očisty, pane. Byli už naši levitující bratři vysláni do parlamentu, aby prosadili náš záměr začlenit učení Jeho Osvícenosti do školních osnov? Když s tím budeme dlouho otálet, nečistí by mohli–“

„Kvazare, necháváš se příliš unést! Odkdy patří k tvým povinnostem prosazovat zahraniční politiku Společenstva?“

„Uvědomuji si svou chybu, pane. Prosím, odpusťte mi, pane.“

„Už se stalo, drahý synu Jeho Osvícenosti! Jsi tak daleko od své rodiny a jistě se cítíš osamělý, že?“

„Ano, pane. Skrz televizní vysílání jsem ale dostal alfa zprávy od svých bratrů a sester. A Jeho Osvícenost ke mně promlouvá slovy útěchy vždy, když ve svém vyhnanství medituji.“

„Výborně. Další dva týdny by měly stačit, Kvazare. Kdyby ti došly peníze na účtu, můžeš kontaktovat naši tajnou službu. Kód znáš. Jinak zachovávej mlčení.“

„Ještě jednu věc, pane. Jedna z odpadlíků, Majumi Aoiová–“

„Ministr informací o tom ví. Ze stok zaslepenců už neunikne ani kapka. Ministr bezpečnosti bude jednat, jakmile nás nečistí pustí trochu z dohledu. Asi jsme byli v minulosti příliš laskaví. Teď jsme ovšem ve válce.“

Odpoledne jsem si v nesmírném vedru došel do přístavu pro jízdní řády lodí. Rozevřel jsem si mapu. Vždycky jsem měl radši mapy než knihy. Mapy neodmlouvají. Nikdy je nevyhazujte. Ostrovy mě vábily jako vznešené smaragdy v blankytném moři. Vybral jsem si jeden, označený jako Kumedžima a vzdálený asi půl dne cesty směrem na západ. Zdál se přesně tak velký, aby tam cizinec nebil do očí. Na ostrov plula jen jedna loď denně, ráno v 6:45. Koupil jsem si lístek na druhý den.

Zbytek dne jsem proseděl na molu. Přeříkával jsem si všechna posvátná zjevení Jeho Osvícenosti a nevšímal si ztracených duší, které proudily kolem.

Nakonec se slunce potopilo, rudé a rozechvělé. Ani jsem ho neviděl temnět. Vrátil jsem se do hotelu a oznámil recepční, že moje obchodní jednání jsou u konce a že zítra brzy ráno odjíždím do Ósaky.

Tokijské metro bylo nacpané jako dobytčák. Nacpané lidskými orgány obalenými masem a oblečením. Tiché a zpocené. Trochu jsem se bál, že mi nějaký hlupák rozbije ampule předčasně. Ministr vědy mi přesně vysvětlil, jak ten balíček funguje. Když utrhnu plombu, musím zmáčknout všechna tři tlačítka najednou. Pak mám jednu minutu na to, abych se ztratil, než solenoidy roztříští ampule a začne Velká očista světa.

Položil jsem balíček do přihrádky na zavazadla a čekal, až přijde můj čas. Soustředil jsem své alfa vlny a vyslal povzbuzující telepatické vzkazy bratrům, kteří se chystali provést očistu v dalších vagonech tokijského metra.

Prohlížel jsem si nečisté okolo sebe. Ty, kterým se za chvíli dostane cti být očištěni mezi prvními. Tupé. Smutné. Unavené. Mezky s vylízaným mozkem, polapené v nekonečném víru lží, bolesti a nevědomosti. Pár centimetrů ode mě bylo malé dítě ve vlněné čepičce, připoutané ve vaku na matčiných zádech. Ve spánku slintalo a bylo cítit kojeneckým bahýnkem. Podle růžové myšky Minnie vyšité na čepici jsem usoudil, že je to holčička. Pozoroval jsem důchodce, kteří už od života nemohli očekávat nic než senilitu a samotu kolečkového křesla v bleděrůžovém „domově“. A vedle nich mladé byznysmeny, řeklo by se v nejlepších letech, s mozky naprogramovanými na chamtivost a šikanování.

Život a smrt těch ubožáků teď ležely v mých rukou! Co by mi asi řekli? Jak by se mi to snažili rozmluvit? Čím by ospravedlnili svou hmyzí existenci? Kde by začali? Jak by mohl červ oslovit boha?

Vlak se naklonil do zatáčky, zaskřípal a světla na chvíli potemněla.

To není nejlepší.

Vzpomněl jsem si na slova Jeho Osvícenosti: „Spatřil jsem kometu, daleko za nejvzdálenějším obzorem pozemské mysli. Nová Země se blíží. Den posledního soudu nad lůzou přichází. Tím, že se teď trochu přičiníme, ukončíme jejich utrpení. Synové, jste vyvolenými prostředníky boží vůle.“

V těch několika posledních chvílích, kdy jsme vjížděli do stanice, jsem čerpal sílu z jeho vize budoucnosti. Během tří krátkých let Jeho Osvícenost vstoupí do Jeruzaléma. V témž roce se před ním skloní Mekka a konvertují papež i dalajláma. Prezidenti Ruska a Spojených států budou Jeho Osvícenost žádat o záštitu.

V červnu toho roku pak kometu zpozorují observatoře na celém světě. Jen těsně míjí Neptun a jak se přibližuje k Zemi, vyvolává zatmění Měsíce. Dokonce i v pravé poledne ohnivě plane na obloze nad letišti, hřebeny hor a světovými velkoměsty. Nečistí vybíhají ven a radují se z té novoty. A právě to bude jejich konec! Země je zaplavená mikrovlnami, které kometa vyzařuje a před kterými jsou v bezpečí jen jedinci s vysokým alfa kvocientem. Nečistí umírají, dáví se, vyškrabují si oči z důlků a zapáchají vlastním masem, které se jim škvaří na kostech. Ti, kdo přežijí, pak začínají budovat Ráj. Jeho Osvícenost se vyjeví jako Jeho Božstvo. Z kukly jeho těla se zrodí motýl.

Opatrně sahám do proděrované sportovní tašky a trhám plombu. Rychle musím stisknout spínače a tři sekundy je podržet, aby se spustilo odpočítávání času. Jedna. Dvě. Tři. Nová Země se blíží. Historie tiká. Zapínám tašku na zip, nechávám ji spadnout k nohám a patou ji nenápadně zakopávám pod sedadlo. Vagon je tak nacpaný, že si toho žádný z těch přízraků ani nevšimne.

Vůle Jeho Osvícenosti.

Vlak vjíždí do stanice a–

Stále slyším ty hlasy z tunelu. Neměl jsem ale odvahu, neměl jsem odvahu rozeznávat v těch zvucích slova. Jenže co když se někdy ve slova promění – ne, teď ještě ne. Nikdy. Kam až by to vedlo?

Přidal jsem se k davu, který proudil směrem k eskalátorům, a pryč odsud.

Vlak za mými zády nabíral rychlost a vjížděl do zakouřené temnoty.

*

Dlaně mě brněly a potily se. Po okenní římse si pyšně vykračoval racek a nakukoval dovnitř. Tvářil se zle.

„A vaše jméno, pane?“ Stařena, která hostinec vedla, se zubila na celé kolo jako chrámový bůžek. Co se kření? Chce mě znervóznit? V ústech měla víc černých mezer než zažloutlých zubů.

„Jmenuji se Tokunaga. Buntaró Tokunaga.“

„Tokunaga… krásné jméno. Má takový královský nádech.“

„To mě nikdy nenapadlo.“

„A vaše povolání, pane Tokunago?“

Otázky, pořád samé otázky. Copak s tím nečistí nikdy nepřestanou?

„Jsem jen obyčejný úředník. Nepracuji pro žádnou velkou společnost. Dělám vedoucího oddělení v jedné malé počítačové firmě na předměstí Tokia.“

„Tokia? Opravdu? Na Honšú jsem ještě nikdy nebyla. Z Tokia k nám jezdí na dovolenou hodně lidí. I když teď po sezoně už tolik ne. Vidíte sám, máme tu skoro prázdno. Já odsud jezdím jen jednou za rok, navštívit vnoučata na hlavní ostrov. Mám jich čtrnáct, víte. Tím hlavním ostrovem myslím samozřejmě hlavní ostrov Okinawy. Ani ve snu by mě nenapadlo, že bych se mohla někdy podívat na Honšú.“

„Ale prosím vás.“

„Slyšela jsem, že Tokio je strašně velké. Dokonce větší než Naha. Tak vedoucí oddělení? Panečku, to je něco! Rodiče jsou na vás určitě pyšní! No, musíte mi ty zpropadené formuláře holt vyplnit. Já bych se s tím nedělala, ale dcera to po mně chce. Kvůli úřadům a daním, víte. Je to jen pro zlost, ale co se dá dělat. A jak dlouho se tady u nás na Kumedžimě zdržíte, pane Tokunago?“

„Chtěl bych zůstat pár týdnů.“

„Opravdu? Propána, doufám, že se tady nebudete nudit. To víte, nejsme žádný velký ostrov. Můžete chodit na ryby, surfovat, šnorchlovat, nebo se třeba potápět… ale jinak tady žijeme hodně klidně. Hodně pomalu. To asi není jako v Tokiu. A nebude se vaší ženě po vás stýskat?“

„Nebude.“ Je na čase zavřít jí klapačku. „Popravdě řečeno, vzal jsem si volno z rodinných důvodů. Moje žena minulý měsíc zemřela. Rakovina.“

Babizně ztuhl úsměv a ruka jí vyskočila k ústům. Ztišila hlas do šepotu. „Propána! Opravdu? Ale ne! To jsem celá já, neumím si dát pozor na jazyk. Dcera by se za mě tak styděla! Nevím, co na to říct–“ Nepřestávala omluvně vzdychat, což bylo obzvlášť protivné, protože jí dech páchl krevetami.

„Nedělejte si starosti. Odchod na věčnost byl pro ni vysvobozením z bolesti. Sice krutým, ale bylo to vysvobození. Prosím, nic si nevyčítejte. Jsem teď ale trochu unavený. Zavedla byste mě do pokoje?“

„Ale samozřejmě… Tady máte papuče, ukážu vám ještě, kde je koupelna… Tohle je jídelna. Pojďte tudy, vy chudáčku… Propána, vy jste si musel vytrpět… Ale vybral jste si správný ostrov. Kumedžima je báječné místo na zotavenou – aspoň mně to tak vždycky připadalo…“

Po večerní koupeli jsem pocítil únavu, kterou nezahnala ani zvýšená alfa koncentrace. Proklel jsem svou slabost a šel si lehnout. Záhy jsem se propadl do téměř bezedného spánku.

Dno bylo v tunelu. V opuštěném tunelu metra s kolejištěm a potrubím. Měl jsem tam držet stráž a hlídat tunel před Zlem, které v tom podzemí žilo. Přišel ke mně velitel. „Co tady děláte?“ zeptal se zostra.

„Plním rozkaz, pane.“

„Jaký rozkaz?“

„Hlídat tenhle tunel, pane.“

Hvízdl mezi zuby. „Zmatky v Útočišti, jako obvykle. Máme tady dole novou hrozbu. Zlo se vás může zmocnit jen tehdy, když o vás bude vědět. Pokud zůstanete v anonymitě, nic se vám nestane. A teď mi nahlaste svoje jméno, strážníku!“

„Kvazar, pane.“

„A vaše jméno z minulého života? Vaše pravé jméno?“

„Tanaka. Keisuke Tanaka.“

„Jaký máte alfa kvocient, Keisuke Tanako?“

„16,9.“

„Místo narození?“

Vtom mi to došlo. Chytil jsem se do pasti! Zlo je můj velitel. Ryje do mě otázkami, aby se mě mohlo zmocnit. Jediné, co mě teď může zachránit, je nedat na sobě znát, že jsem na to přišel. Jsem jako na trní, když vtom si všimnu, že se k nám tunelem přibližuje další postava. Nese pouzdro na violu a nějaké květiny, už jsem ji někde viděl. Někdo z mé nečisté minulosti. Zlo maskované za mého velitele se k ní otočí a zopakuje svůj trik. „Copak jste neslyšela o Zlu? Kdo vám dal povolení sem chodit? Nahlaste mi svoje jméno, adresu, povolání – hned!“

Chci ji zachránit. Aniž bych věděl, co dál, chytám ji za ruku a utíkáme pryč, rychleji než vzdušné proudy.

„Proč utíkáme?“

Na kopci stojí cizinka. Pozoruje, jak se do země propadá dřevěný kůl.

„Omlouvám se! Neměl jsem čas něco vysvětlovat! To nebyl žádný velitel, všechno předstíral. Bylo to Zlo, které přebývá v těchhle tunelech!“

„Určitě se mýlíte!“

„Ale jděte! Co vy o tom můžete vědět?“

V běhu se zaklesneme prsty a já se jí poprvé podívám ze strany do tváře. Usmívá se, čeká, až mi ten hrůzný vtip dojde. Hledím do tváře skutečného Zla.

Druhý den jsem časně ráno vyrazil na procházku po ostrově. Moře bylo mléčně tyrkysové. Písek bílý, horký a poddajný. Zahlédl jsem ptáky, které jsem v životě neviděl, a taky lososově růžové motýly. Na pláži jsem potkal dva milence s huskym. Chlapec pořád něco šeptal dívce do ucha a ona se pořád smála. Pes chtěl, aby mu házeli klacek, ale hlupákovi mu nedošlo, že nejdřív ho musí jednomu z nich vrátit. Když mě míjeli, všiml jsem si, že ani jeden nemá snubní prstýnek. K obědu jsem si v krámě plném mušinců koupil pár rýžových kuliček a plechovku ledového čaje. Snědl jsem ho opodál, usazený na nějakém hrobě, a přemýšlel při tom, kdy jsem naposledy někam patřil. Myslím kromě Útočiště. Šel jsem kolem starého kafrovníku a kolem pole, na kterém byla uvázaná koza. Rolníci se pařili pod širokými slamáky. Z jejich tranzistoráků vyhrávala drnčivá pop music a linula se až dolů k silnici. Na odstavných plochách chátrala zrezivělá auta, z chladičů vyrůstal plevel. Na opuštěném mysu stál maják. Šel jsem k němu, ale byl zavřený na petlici.

U krajnice zastavil farmář, který tady pěstoval cukrovou třtinu, a nabídl mi, že mě sveze. Bolely mě nohy, a tak jsem nasedl. Mluvil tak silným nářečím, že jsem sotva rozluštil, co chce říct. Nejdřív spustil o počasí, čemuž jsem adekvátně přizvukoval. Pak začal mluvit o mně. Věděl, ve kterém hostinci bydlím, jak dlouho tady chci zůstat, znal i moje falešné jméno a povolání. Dokonce mi vyjádřil soustrast se smrtí mojí ženy. Pokaždé, když použil slovo „počítač“, naznačil rukama uvozovky.

Když jsem se vrátil do hostince, místní drbny už zasedly. Na pultu tiše blikala televize. Na stolku se kouřilo z pěti šálků zeleného čaje a u něj na nízkých židlích sedělo několik hostů: muž, který byl podle mě nejspíš rybář, žena v montérkách, která seděla rozvalená jako chlap, jiná hubená žena s úzkými rty a muž s obrovskou bradavicí, která mu visela na obočí jako hrozen vína.

Hlavní slovo měla očividně paní domácí. „Pořád vidím ty záběry v televizi, když se to stalo. Jak všichni ti chudáci klopýtali ven, kapesníky u pusy… hotová noční můra! Tak už zpátky z procházky, pane Tokunago? Byl jste během toho útoku v Tokiu?“

„Ne. Byl jsem na služební cestě v Jokohamě.“

Zapátral jsem v jejich myslích po stopách podezření. Nic nehrozilo.

Rybář si zapálil cigaretu. „Jaké to bylo potom?“

„Určitě to hodně lidí zaskočilo.“

Montérková přikývla a založila ruce na prsou. „Ale jak se zdá, pro tu bandu pošuků to nakonec bude začátek konce.“

„Jak to myslíte?“ Snažil jsem se, aby se mi netřásl hlas.

Rybář se zatvářil překvapeně. „Vy to ještě nevíte? Policie udělala na Společenstvo zátah. Už bylo taky na čase. Obstavili jim všechen majetek. Toho jejich takzvaného ministra obrany obvinili z vražd bývalých členů a kvůli tomu plynu v metru zatkli pět lidí. Dva z nich se už ve vazbě oběsili. V dopisech na rozloučenou je dost důkazů na další vlnu zatýkání. Chcete půjčit noviny?“

Ucukl jsem před šustícími listy plnými lží. „Ne, díky. Ale co Guru?“ Když vzplane les, větve sice shoří, z čistého srdce však vyraší nové výhonky.

„Kdože?“ Bradavičatec si promnul gumový nos a vytroubil se do kapesníku. Chtělo se mi kleknout si mu na krk a ostrými nůžkami mu tu ohavnost nad okem ušmiknout.

„Vůdce Společenstva.“

„Jó, ten červ! Někam se zavrtal, zbabělec jeden!“ Bradavičatec se zalykal nenávistí! Co se to stalo se světem? Co je to za zvrácený cirkus, který opovrhuje anděly? „Ďábel to je, nic jinýho. Ďábel z pekel.“

„Ztělesněné zlo, přesně tak! Tady máte, pane Tokunago.“ Stařena mi nalila šálek zeleného čaje. Potřeboval jsem utéct do svého pokoje, abych mohl přemýšlet, ale byl jsem zvědavý na další zprávy. „Všechny ty ubohé hlupáky, co se k němu dají, akorát ždíme. Hraje si na jejich otce, nechá je, aby za něj udělali špinavou práci, zrežíruje si ty hrůzy, co si vyfantazíroval, a nakonec vezme do zaječích.“

Ta jejich nevědomost mě zadusí! Kdybych to tak téhle verbeži mohl vysvětlit!

„Vůbec nechápu, jak se něco takového může stát,“ přidala se Montérková. „Vždyť přece nešlo jen o něj. Ve Společenstvu byli i studovaní lidé z dobrých rodin. Policisti, vědci, učitelé a právníci. Slušní lidé. Jak mohli uvěřit těm nesmyslům s alfa potenciálem a dobrovolně jít vraždit? Copak je na světě tolik zla?“

„Vymývání mozků,“ prohlásil Bradavičatec a ukázal prstem na všechny okolo. „Vymývání mozků to je.“

Hubená žena si prohlížela draka obtočeného kolem jejího šálku. „Ne že by přímo chtěli vraždit. Jen se dobrovolně vzdali svého já.“ Nelíbila se mi. Její hlas jako by nevycházel z ní, ale z vedlejšího pokoje.

„Teď vám úplně nerozumím,“ ozvala se Montérková.

„Podstata společnosti,“ pokračovala hubená žena a už z toho, jak to vyslovila, jsem poznal, že je učitelka, „je v tom, že se navenek něčeho vzdáváme. Za to, že se vzdáme určitých svobod, se nám dostane výhod civilizace. Jsme chráněni před hladomorem, lupiči a cholerou. Je to oboustranně výhodná dohoda. Náš vzdělávací systém ji za nás podepsal už v den, kdy jsme se narodili. Kromě toho ale všichni máme svoje vnitřní já, které určuje, do jaké míry budeme tuhle dohodu ctít. Za tohle vnitřní já jsme zodpovědní jen my sami. Obávám se, že spousta mladých mužů a žen ze Společenstva odevzdala tuhle vnitřní zodpovědnost do rukou svého vůdce, aby s ní naložil, jak se mu zlíbí. A tady vidíte,“ ohnala se novinami, „co s ní udělal.“

„Jak vás tak poslouchám, vy jste asi hodně přesvědčená o své pravdě,“ poznamenal jsem.

Hubená žena se mi podívala přímo do očí. Vrátil jsem jí ten pohled. Naše sestry v Útočišti se učí pokoře.

„Ale proč?“ Rybář si zapálil dýmku a zabafal. „Proč mu jeho stoupenci odevzdali svou vůli?“

„To byste se musel zeptat jich,“ odpověděla hubená žena a pořád se dívala na mě. „Těch odpovědí je asi víc. Někoho vzrušuje, když se může ponížit a nechat zotročit. Někdo je ustrašený, jiný se cítí osamělý. Někomu dělá dobře soudržnost pronásledovaných. Někdo se chce stát velkou rybou v malém rybníce. Někoho láká tajemno. Jiní se chtějí pomstít svým učitelům a rodičům, kteří jim namluvili, že receptem na všechno je úspěch. Potřebují zářivější mýty, které nikdy neztratí lesk tím, že se splní. Ztráta vlastní vůle je pro ně jen zanedbatelná oběť. V té své Nové zemi stejně žádnou vůli potřebovat nebudou.“

Nemohl jsem to dál poslouchat. „Možná už moc spekulujete. Třeba to dělali prostě z lásky k němu.“ Jedním douškem jsem dopil čaj. Spálil mi jazyk a navíc byl příliš hořký. „Můžu poprosit o klíč?“

Stařena mi ho líně podala. „Musíte být po té dlouhé procházce unavený. Synovcova žena vás zahlídla až u majáku!“

Cizinci do tajemství ostrovů nikdy neproniknou, před místními se ale nic neutají.

Ležel jsem na posteli a plakal.

Moji bratři a sestry spáchali sebevraždu! Kdo z mých bratří očišťovatelů na téhle poslední překážce upadl a proč? Vždyť jsme byli hrdinové! Pouhých pár týdnů před koncem nečistého světa! Byli už tak blízko Ráji! Ještě víc mě překvapilo, že se ministr obrany nechal dopadnout. Se svým alfa kvocientem přece dokáže přemisťovat molekuly a procházet zdmi.

Pavouk ve sklenici uhynul. Proč? Proč, proč, proč?

Po večerní koupeli jsem se šel po té rybářské vesničce projít. Uječené děti hrály nějakou nepochopitelnou hru. Na nárožích se poflakovala pubertální mládež oblečená podle poslední módy. Nepochybně se snažili vypadat jako jejich tokijští vrstevníci, které okoukali z časopisů. Před samoobsluhou klábosily matky. Chtělo se mi na ně zakřičet: Blíží se konec světa! Za Bílých nocí se všichni usmažíte! Z baru vyhrávala okinawská hudba, drnčivé brnky brnk… A na konci ulice byly hory, moře a noc.

Procházel jsem se po oblázkové pláži. Plastové bójky. Kokosový ořech ve tvaru ženského klína. Odpadky vyvržené na břeh spolu s naplaveným dřívím. Plechovky, lahve, gumové rukavice, obaly od saponátů. Zpod oprýskaného člunu, který už nikdy nevypluje, jsem zaslechl chrochtání a pištění. Nějaký stín v dálce zapálil oheň.

Ve zvuku tříštících se vln a semílaných oblázků ke mně promluvila Jeho Osvícenost. K čemu telefon, když funguje telepatie? Guru mi řekl, že svému bojovníku Kvazarovi věří a že má sehrát svrchovaně důležitou roli. Začaly Dny pronásledování, prorokované ve 143. posvátném zjevení. Můj pán mi řekl, že za Bílých nocí budu pastýřem věrných. Až kometa ohlásí Novou zemi, stanu se pravou rukou Jeho Osvícenosti a v jeho jménu budu vykonávat spravedlnost a šířit moudrost. Odpověděl jsem Jeho Osvícenosti, že jsem připraven za něj i zemřít. Že ho miluji, jako syn miluje otce, a že ho budu ochraňovat, jako otec chrání syna. Guru, vzdálen ode mě stovky kilometrů, se usmál. Kometa dorazí do Vánoc. Nová země už není daleko. Společenstvo lidskosti se shromáždí na neposkvrněném ostrově a ti, kdo přežijí, mě budou oslovovat „Otče Kvazare“. Už žádné zastrašování. Žádná šikana. Všichni ti nečistí, sobečtí, malicherní neznabozi se uškvaří v tuku vlastní nevědomosti. My budeme jíst papáju, kešu a mango a naučíme se vyrábět tradiční nástroje a krásnou keramiku. Jeho Osvícenost nám vybere partnery s odpovídajícím alfa kvocientem a naučí nás pokročilé alfa techniky, abychom mohli cestovat vesmírem a navštěvovat jiné hvězdy.

Poklekl jsem a poděkoval svému pánu za povzbuzení. Nad otevřeným zálivem vyšel měsíc a hvězdy zase vysvitly, jedna za druhou.

Holčička ve vlněné čapce, přivázaná na matčiných zádech, otevřela oči. Byly to moje oči. Hlas, který nikomu nepatřil, zpíval pořád dokola stejný refrén. A v těch mých očích se odrážela její tvář. Věděla, k čemu se chystám. A prosila mě, abych to nedělal. Ale Kvazare, stejně jí bylo souzeno zemřít, až kometa přiletí! Jen jsi zkrátil její utrpení v zemi nečistých. Nevinní se jistě narodí znovu do Společenstva Nové země. Očisti se a svou víru ukotvi hluboko a pevně!

Na hodinách svítilo půl druhé. Za zdí dunělo falešné karaoke. Byl jsem vzhůru, zamotaný do zpocených prostěradel jako do svěrací kazajky. Do spánků mě bodala palčivá bolest. Břicho se mi stahovalo rušivými gama vlnami, a tak jsem se odpotácel na záchod. Moje řídká černá stolice vypadala jako surová nafta. Pořád jsem myslel na tu hubenou učitelku a na to, co jsem jí měl říct, abych ji uzemnil. Očima jsem bloudil po ošlapaném linu. Dal jsem si tak horkou sprchu, jak jen to šlo vydržet.

V opuštěné hale jsem si z automatu koupil cigarety. Bylo to poprvé od chvíle, kdy jsem vstoupil do Společenstva. Zapálil jsem si a vrátil se nahoru do pokoje. Nechtělo se mi spát.

*

Na dlaních se mi dělají skvrny. Myju se osmkrát až devětkrát za den, ale s mou pokožkou je něco v nepořádku. Každé ráno se teď dívám na televizi. Soud už jedná o tom, aby bylo Společenstvo rozpuštěno a postaveno mimo zákon. Uvedli moje jméno a ukázali mou fotografii, kterou ukradli z archivu v Útočišti. Naštěstí jsem na ní dohola a na hlavě mám alfa nabíječku, takže si nejsem moc podobný. Jako poslední z účastníků tokijské očisty stále unikám dopadení. Viděl jsem, jak smečka štěkajících reportérů zahnala mého papírového otce a matku do auta mé papírové sestry. Scénu osvětlovaly blesky fotoaparátů. Jeho Osvícenost zatkli a obvinili ze spiknutí za účelem genocidy a dále z podvodu, únosu a držení nervových plynů první kategorie. Ve zprávách ukazovali stále tytéž záběry, jak agenti nečisté policie cpou Jeho Osvícenost do auta a odvážejí pryč, zatímco dav kolem volá po jeho krvi. Opakovali to pořád dokola a ještě to podbarvili ponurou hudbou, aby všichni tupci pochopili, že On je padouch, jako třeba Darth Vader, a že ho mají nenávidět a mít z něj strach. Zatkli i ostatní členy vlády. Ti se teď můžou přetrhnout, jak jeden druhého udávají. Doufají, že jim pak změní rozsudek smrti na doživotí. Mě osobně udal ministr školství. Našeho Guru udala dokonce jeho vlastní žena a tvrdila při tom, že o výrobě smrtícího plynu nic nevěděla. Ona, která byla pro očistu tak zapálená! Jedna zpravodajská televize poslala svoje čmuchaly do Los Angeles, aby tam natočili elitní internátní školu, do které chodí synové Jeho Osvícenosti.

Zavolal jsem z přístavu do Útočiště.

„Uveďte své jméno, co si přejete a odkud voláte,“ řekl chladný hlas. Policajt. I s alfa kvocientem mouchy byste je poznali na sto honů. Zavěsil jsem.

Tohle je ale zlé. V Japonsku se už neschovám. Cestovní pas mám na ministerstvu zahraničí Společenstva, takže ani nemůžu požádat o pomoc naše ruské nebo korejské bratry a sestry. Docházejí mi peníze. Žádné vlastní pochopitelně nemám; když jsem byl přijat do Společenstva, všechno jsem do posledního jenu převedl na jeho účet. Moje papírová rodina mě vydědila a udala by mě. Stejně tak moji takzvaní přátelé z dob, kdy jsem žil v zaslepenosti. To mě ale netrápí. Až nastanou Bílé noci, všichni sklidí, co zaseli. Mou pravou rodinou je Společenstvo.

Zbývala mi poslední naděje. Tajná služba Společenstva. Ve zprávách nebyla ani zmínka o tom, že by někoho z ní zatkli, takže se možná její příslušníci stačili včas ukrýt. Vytočil jsem tajné číslo a udal šifrované heslo: „Pes potřebuje nažrat.“

Zůstal jsem na lince a nic neříkal, přesně podle pokynů, které jsem dostal před akcí na školení v Útočišti. Když uběhlo dost času, aby mohli zjistit, odkud volám, tajný agent na druhém konci zavěsil. Pomoc tu bude brzy. Vyšlou levitujícího bratra, aby mi doručil peněženku plnou šustivých desetitisícových bankovek. Zaměří můj alfa podpis a najde mě, až se budu sám potulovat po ostrově nebo spát v palmovém háji. Až se probudím, bude u mě stát a možná bude zářit jako Buddha nebo archanděl Gabriel.

Kumedžima je jako malá špinavá cela zapáchající krvesmilstvem. Když si představím, že tahle hrouda kamene kdysi byla hlavní obchodní křižovatkou mezi královstvím Rjúkjú a Čínou! Lodě naložené kořením, otroky, korály, slonovinou a hedvábím. Meči, kokosovými ořechy a konopím. V rušném přístavu se rozléhal křik námořníků, na tržišti klečely stařeny, před sebou váhu a hromady ovoce a sušených ryb. Z potemnělých oken se přes květinové truhlíky vykláněly dívky s poddajnými prsy a mnohoslibně šeptaly…

To všechno je pryč. Dávno pryč. Z Okinawy je chátrající država, o kterou se handrkuje panstvo daleko za jejím zvlněným obzorem. Nikdo to sice nepřizná, ale tyhle ostrovy umírají. Mladí lidé se stěhují na Honšú. Místní zemědělství by se bez dotací a cenové regulace zhroutilo. Až odsud pacifisti vyženou americké uzurpátory, ekonomika zpomalí, chvíli bude prskat a pak nadobro zhasne. Už dnes všechny zdejší ryby končí v sítích velkých rybářských lodí. Koleje nikam nevedou. Začalo se tady stavět, ale ze všeho zůstaly jen betonové záplaty, haldy štěrku a vysoký trnitý plevel. Místo jako stvořené k tomu, aby ho Jeho Osvícenost spasila! Toužím lidi probudit, říct jim o Bílých nocích a Nové zemi, ale bojím se, že bych na sebe upoutal pozornost. Moje nenápadnost je mou poslední záštitou. Jakmile přestane fungovat, nezbude mi než spoléhat na svůj začátečnický alfa potenciál.

Včera mě na ulici oslovil místní vousatý strážník. Narazil jsem na něj před obchodem s potápěčskými potřebami, když si zavazoval tkaničku.

„Jak pokračuje dovolená, pane Tokunago?“

„Velmi poklidně. Díky za optání.“

„Slyšel jsem o vaší ženě. Moc mě to mrzí. Muselo to být strašné trápení.“

„Těší mě, že vás to zajímá.“ Snažil jsem se zkoncentrovat svůj nátlakový alfa potenciál, abych ho od sebe odehnal.

„Zítra odjíždíte, že, pane Tokunago? Paní Moriová z hostince říkala, že jste tady pobyl několik týdnů.“

„Vlastně uvažuji o tom, že bych ještě pár dní zůstal.“

„Opravdu? Nebudou vás v práci postrádat?“

„Víte, já pracuji na novém počítačovém systému a to můžu dělat stejně tady jako v Tokiu. Popravdě řečeno, ten zdejší klid je mnohem inspirativnější.“

Strážník zamyšleně přikývl. „Tak mě napadá, děti na zdejší střední škole si nedávno založily počítačový kroužek. Moje švagrová je tam ředitelkou. Paní Óeová. Určitě už jste se u paní Moriové taky potkali. Tak jsem myslel… Ona sama je natolik taktní, že by si rozhodně netroufla vás obírat o čas, ale…“

Vyčkával jsem.

„Pro školu by to byla velká čest, kdybyste mohl někdy na tu jejich hodinu přijít a povyprávět jim, jak to chodí v opravdové počítačové firmě…“

Tušil jsem léčku. Ale bude bezpečnější vyvléknout se z toho později, než to teď rovnou odmítnout. „Samozřejmě.“

„To by od vás bylo moc laskavé. Řeknu o tom švagrovi, až se s ním uvidím.“

Na pláži jsem zase potkal huskyho. Jeho Osvícenost ke mně tentokrát promluvila v jeho štěkotu.

„Co jsi čekal, Kvazare? Snad sis nemyslel, že nastolení Věku osvícených bude jednoduché?“

„To ne, můj pane. Ale kdy už budou do Bílého domu a Evropského parlamentu vysláni levitující bratři, aby se dožadovali vašeho propuštění?“

„Jez vajíčka, můj nejvěrnější.“

„Vajíčka, můj pane?“

„Vajíčka jsou symbolem znovuzrození, Kvazare. A jez také pomerančové nanuky.“

„A ty jsou symbolem čeho, Guru?“

„Ničeho. Ty obsahují spoustu vitaminu C.“

„Učiním, jak říkáte, můj pane. Ale ti levitující bratři, otče–“

Místo odpovědi jsem se dočkal jen štěkotu a udiveného pohledu těch dvou milenců, kteří zničehonic vyskočili zpoza hromady rezavých naftových barelů. Všichni tři jsme se na sebe zmateně podívali. Pes zvedl nohu a vyčůral se na pneumatiku od traktoru. Oceán lhostejně burácel.

Ta holčička ve vlněné čapce… Líbil jsem se jí. Jak jsem se jí mohl líbit? Nejspíš to byl jen nějaký nevědomý reflex v obličeji. Usmívala se na mě a něco si broukala. Její matka se podívala, na koho se to směje, a taky se na mě usmála. Měla vlídné oči. Neusmál jsem se na ni. Uhnul jsem pohledem. Teď je mi líto, že jsem se neusmál. Líto, že ony se na mě usmály. Přežily? Nebo je ten plyn taky dostal? Jestli zůstaly na svém místě, unikal jim z ampule rovnou do nosu, do očí, do plic…

Mami. Tati.

Ale my jsme se přece jen bránili! Vzpomínám, jak mě přidělili na ministerstvo informací. Jedné naší sestře se tehdy její papírový příbuzný, její nečistý strýc, snažil soudně zabránit, aby prodala rodinnou farmu a pozemky. Byl právníkem přes nemovitosti. Naše tajná služba si ho podala k výslechu a Jeho Osvícenost okamžitě poznala, že je to špión nečistých. Podle všeho chystali atentát. Bylo to k smíchu! Všichni jsme v Útočišti věděli, že když Guru před třiceti lety cestoval Tibetem, vstoupila do něj bytost čistého vědomí zvaná Arúpadhátu a odhalila mu tajemství, jak osvobodit mysl z tělesných okovů. To byl počátek cesty Jeho Osvícenosti na vrchol svaté hory. I kdyby mu někdo ublížil, mohl by své staré tělo opustit a převtělit se do jiného stejně snadno, jako já střídám hotely nebo ostrovy. Mohl by se převtělit i do těla svého vraha.

Ten právník každopádně dostal injekci se sérem pravdy a ke všemu se přiznal. Měl za úkol dát nám v jídelně do hrnců s rýží jed bez chuti a zápachu. Výslech prý vedla sama žena Jeho Osvícenosti.

Tak vidíte! Jenom jsme se bránili.

Slézají mi nehty na rukou.

Odpoledne jsem se šel projít k majáku. Posadil jsem se na skálu a pozoroval vlny a ptáky. Podél čínských břehů postupoval tajfun. Vyhnul se Tchaj-wanu a vynořil se na obzoru Okinawy. Na západě se kupily mraky a vzdouval se vítr. Určitě o mně teď mluví a rozhodují se, co dál. Kde se stala chyba? Vždyť mi chybělo už jen pár měsíců, abych dosáhl alfa kvocientu 25 a zařadil se mezi nejlepších dvě stě lidí na zeměkouli; sám Guru mě o tom ujišťoval. Pozřel jsem několik jeho řas. Když se mi během přijímacího programu podařilo získat nové stoupence Společenstva, dostal jsem za odměnu vypít zkumavku s jeho spermatem. Posílilo to mou gama imunitu. Už jsem nemusel dělat rajóny a jmenovali mě jedním z vykonavatelů očisty. Poprvé v životě jsem byl někdo.

Vítr rumploval střechou z vlnitého plechu na opuštěné chatrči.

Nikde se nestala chyba. Nikde se nestala chyba, Kvazare. To tvoje víra přece upoutala Jeho Osvícenost. A tvoje víra ti teď pomůže přečkat Dny pronásledování i strašlivé období Bílých nocí, než nastane Nová země. Tvoje víra tě i nasytí.

Všechno kolem mě se na tomhle bohem zapomenutém ostrově rozpadá. Měl jsem zůstat v Naze. Měl jsem se schovat v zasněžených horách nebo na zmrzlém ostrově Hokkaidó, anebo se ztratit uprostřed velkoměsta mezi sobě rovnými. Co se asi stalo s panem Ikedou? Kam se podějí lidé, kteří přepadnou přes okraj vašeho světa?

Ve vzduchu byl cítit tajfun.

Nechávám zatažené záclony. Náš ministr obrany dostal hlášení, že vláda nečistých vyvinula mikrokamery, které implantovala do lebky rackům, a ty vycvičila ke špionáži. Nemluvě o tajných amerických družicích, které obíhají okolo Země a slídí po Společenstvu na rozkaz politiků a Židů, kteří kdysi založili bratrstvo svobodných zednářů a taky financovali Číňany, aby zamořili pramen dějin.

Seděl jsem na opuštěném mysu zády k majáku. Najednou jsem zahlédl přibližující se světlomety, mířily přímo na mě. Hledal jsem, kam bych se schoval. Nebylo kam. Pozoroval mě racek. Tvářil se zle. Vtom u mě zastavilo modrobílé auto. Hledal jsem, kam bych se schoval. Pozdě! Otevřely se dveře a interiér osvítilo tlumené světlo.

Našli mě! Zbytek věčnosti za mřížemi…

Najednou jsem pocítil podivnou úlevu, že už to mám za sebou. Aspoň můžu přestat utíkat.

Něčí ruka už sklízela věci z předního sedadla. Její majitel se ke mně naklonil. „Pan Tokunaga, jestli se nemýlím?“

Zasmušile jsem přikývl a vykročil ke svému přemožiteli.

„Hledal jsem vás. Jsem Ota, náčelník přístavní policie. Můj bratr se s vámi tuhle domlouval, že byste mohl ve škole mojí ženy udělat přednášku. Nechcete svézt zpátky do města? Jestli jste došel pěšky až sem, musíte být pěkně unavený.“

Poslechl jsem a nastoupil. Když jsem si zapínal bezpečnostní pás, ještě pořád jsem se třásl.

„Máte štěstí, že jsem jel kolem… Hlásili, že se blíží tajfun. Viděl jsem nějakou postavu, jak se tady choulí, jako by měl přijít konec světa, a hned jsem si pomyslel, jestli to náhodou nejste vy. Dneska večer nějak nejste ve své kůži, co?“

„Moc ne.“

„Jestli jste to trochu nepřehnal. Na zdejším vzduchu si člověk sice vyčistí hlavu, ale co vy jste tady toho nachodil… Slyšel jsem o vaší ženě. Je mi to moc líto.“

„Smrt je součástí života.“

„To je moudrý přístup, ale asi pro vás teď není lehké se na něco soustředit.“

„Ani ne. Soustředění mi nedělá problémy.“

Zabrzdil a několikrát zatroubil na kozla, který se postavil doprostřed cesty. Zvíře nás povýšeně očichalo a odkráčelo do polí.

„Musím říct paní Beššóové, že Caligula zase utekl. Kozy sežerou, na co přijdou! Takže říkáte, že soustředění vám nedělá problémy? To je ohromné. No, když už jste tady, byl by hřích nevyzkoušet potápění. Říká se, že na sever od rovníku nenajdete v Pacifiku krásnější útesy. Mimochodem, děcka se už těší, že si budou moct popovídat s opravdovým počítačovým expertem. Nejsou to asi žádní lumeni, ale snaží se. Jestli budete mít zítra čas, žena by vás ráda pozvala na večeři. Tak mi o sobě taky něco povězte, pane Tokunago…“

Cesta se stočila zase zpátky do přístavu. Všechny cesty na tomhle ostrově tam končí.

Hvězdy začaly jedna po druhé mizet za černými mraky.

TOKIO

Toho deštivého rána si jaro dávalo na čas, stejně jako já. Od nádraží se valily proudy lidí spěchajících do práce s deštníkem nad hlavou a límcem vyhrnutým až k bradě. Sakury, které lemovaly postranní uličky, ještě neprocitly ze zimního spánku a jejich zvrásněné, poďobané větve jen pomalu roztávaly. Zalovil jsem pro klíče, s rachotem vytáhl roletu a otevřel krám.

Postavil jsem vodu na čaj a prošel poštu. Nějaké objednávky – hurá! Účty, zase účty – ach jo. Poptávka od našeho stálého zákazníka z Nagana – o deskách, které shání, jsem v životě neslyšel. Lejstra. Úplně normální ráno. Čas na oolong. Pustil jsem málo známou nahrávku od Milese Davise. Takeši ji objevil v krabici se směsí desek, kterou před měsícem přivezl z aukce v Šinagawě.

Byl to skvost. Blaženě bezútěšné It Never Entered My Mind. Dokonalá hra s dusítkem, trubka stahující se v jediný paprsek zvuku. Břeskné slunce schované za mraky.

První zákazník byl tenhle týden cizinec, možná Američan, možná Evropan, anebo taky Australan – člověk nikdy neví, všichni vypadají stejně. Vytáhlý, uhrovatý cizinec. Ovšem opravdový sběratel, který věděl, co hledá. Z očí mu koukala zběsilá vášeň a jeho prsty se zkušeně probíraly dlouhými řadami disků tak rychle, jako když pokladní přepočítává bankovky. Koupil si fungl novou desku Stormy Sunday od Kennyho Burrella a Flight to Denmark od Dukea Jordana z roku 1973. Měl bezva triko. Byla na něm sova, jak letí kolem mrakodrapu a za sebou nechává stopu z hvězd. Zeptal jsem se ho, odkud přijel. Řekl, že děkuje. Zápaďáci se japonsky nikdy nenaučí.

Za chvíli zavolal Takeši.

„Nazdar, Satoru! Tak jak sis včera užil volno?“

„Docela to šlo. Odpoledne jsem byl v hudebce na saxíku, pak jsem chvíli poseděl s Kodžim a taky pomáhal Taróovi tahat pivo do skladu.“

„Nějaký tučný šeky v poště nemám?“

„Bohužel, nic tučnýho tam nebylo. Zato pár pěkných účtů. A jak ses měl o víkendu ty?“

Přesně na to čekal. „To je sranda, že se ptáš! V pátek jsem ti v jednom klubu na Roppongi potkal naprosto úžasnou roštěnku.“ Skoro jsem slyšel, jak se mu sbíhají sliny. „Jen si to představ. Pětadvacítka,“ což Takeši, který je o deset let starší, považuje za ideální. „Zasnoubená,“ což ho vzrušuje kouzlem zakázaného ovoce a zároveň zprošťuje jakékoli zodpovědnosti. ,Píchej jenom s holkama, který maj víc co ztratit než ty‘ – to je jeho heslo. „Pařili jsme do čtyř do rána. Probral jsem se v sobotu odpoledne v nějakým hotelu v Čijodě, hadry předkem dozadu. Nemám tuchu, jak jsem se tam dostal. Vylezla ze sprchy, nahá a opálená, voda z ní kapala, a to si piš, že to chtěla znova!“

„To sis určitě připadal jako v ráji. Uvidíte se ještě?“

„Jasně že se uvidíme. Je to láska na první pohled! Dneska si spolu dáme večeři ve francouzský restauraci v Ičigaji,“ což znamená, že si to dneska spolu rozdají v hodinovém hotelu v Ičigaji. „Ten její zadek bys měl vážně vidět. Jak dvě přezrálý nektarinky namačkaný do papírovýho pytlíku. Stačí jednou rejpnout a rozstříknou se! Všude samá šťáva!“

To už bylo trochu víc, než jsem potřeboval vědět. „Říkal jsi zasnoubená?“

„Jo, s nějakým úředníkem z divize výzkumu a vývoje inkoustových zásobníků do kopírek Fujitsu. Dal je dohromady známej šéfa jejího otce.“

„Někdo má holt štěstí.“

„Ale to je v pohodě. Znáš to, co oči nevidí… Jsem si jistej, že z ní bude dobrá ženuška. Jen chce ještě zažít pár vášnivejch nocí, než se nadobro uváže k plotně.“

Bude to nejspíš pěkná děvka. Takeši už asi zapomněl, že se ještě před dvěma týdny snažil usmířit se svou ženou, která od něj utekla.

Déšť neustával a odrazoval zákazníky. Pršelo jemně, pak prudce a zase jemně. V telefonu zapraskalo. Perkuse Jimmyho Cobba v Blue in Green.

Takeši byl pořád na drátě. Asi bych měl něco říct.

„A jaká je? Myslím povahou.“

„Je skvělá,“ odpověděl, jako bych se ptal na novou značku rýžových sušenek. „No, budu si muset udělat pořádek v tý svojí realitce. Taky tam nějak váznou kšefty. Asi bych měl tomu manažerovi trochu zvednout mandle. A ty koukej prodat hodně desek a vydělat mi hodně peněz. Kdybys něco potřeboval, budu na mobilu.“ Nikdy mu nevolám. Zavěsil.

V Tokiu žije a pracuje dvacet milionů lidí. Je tak velké, že nikdo ani neví, kde končí. Už dávno zaplnilo planinu a teď šplhá do kopců na západě a ukrajuje moře v zálivu na východě. Město se neustále přepisuje a mapy jsou zastaralé už ve chvíli, kdy vyjdou. Stejně jako do šířky se roztahuje i do výšky a do hloubky. Pod vámi i nad vámi se pořád něco hýbe. Všichni ti lidé, auta, věžáky, kanceláře, byty, kabely, potrubí, chodníky, podchody a nadchody, to všechno dohromady je pěkná tíha. Musíte se snažit, aby vás to nestrhlo. Jinak skončíte jako odpad unášený proudem nebo jako jeden z milionů v podzemním mraveništi. V menších městech mohou lidé využít prostor kolem sebe jako izolaci, která jim dovoluje uvědomit si sebe sama. V Tokiu to nejde. Tady zkrátka žádný prostor nemáte, pokud nejste prezident nějaké společnosti, gangster, politik anebo císař. Ve vlacích se na vás všichni mačkají, v metru visí na každém držadle hned několik rukou. Z okna svého bytu se díváte zase jen do oken dalších bytů.

Ne, v Tokiu si musíte svoje místo najít ve vlastní hlavě.

Lidé si ho hledají různým způsobem. Někteří na to jdou přes cvičení a námahu, potí se v tělocvičnách, spořádaně plavou v bazénech nebo běhají po sešlapaných cestičkách v parku. Jiní si svoje místo budují u televize. Místo s jasným obrazem a ostrým zvukem, pořád dobře osvětlené a nabité spoustou zábavy a vtipů, které nemůžete propást, protože vám vždycky řeknou, kdy se smát. Místo nabité zprávami ze světa, pečlivě sestříhanými tak, aby vás nezneklidnily příliš, ale právě jen tolik, abyste byli rádi, že jste se nenarodili v jiné zemi. Díky hudbě, která je podkresluje, hned víte, koho máte nenávidět, koho litovat a komu se vysmát.

Takešiho místem je noční život. Kluby, bary a ženy, které tam žijí.

Těch míst je spousta. Dohromady tvoří celé neviditelné Tokio, které existuje v nás, v myslích jeho obyvatel. Internet, komiksy, Hollywood, kulty posledního soudu, to všechno jsou místa, kam můžete utéct a kde něco znamenáte. Někteří lidé se svými místy netají a bez přestání o nich melou. Jiní si je chrání jako zahrádku ukrytou v horském lese.

Ti, kteří žádné místo nemají, skáčou pod vlak.

Já jsem si svoje místo našel v jazzu. Je to skvělé místo, kde barvy a pocity nevnímáte očima, ale ve zvucích. Jako byste byli slepí, a přesto viděli víc. Proto pracuju tady u Takešiho.

Slovy se to ale stejně nedá vysvětlit.

Zazvonil telefon. Mama-san.

„Ahoj, Sato-kun! Akiko a Tomomi chytily tu příšernou chřipku, co teď všude řádí, a Ajaka ještě není úplně ve své kůži.“ Ajaka byla před týdnem na potratu. „Budu muset otevřít bar a trochu sebou hodit. Myslíš, že by ses dneska mohl navečeřet někde sám?“

„Je mi osmnáct! Samozřejmě že se můžu navečeřet někde sám.“

Skřehotavě se zasmála. „Jsi hodný chlapec.“ Zavěsila.

Měl jsem náladu na Billie Holidayovou. Lady in Satin nazpívala jednou v noci s lahví ginu a heroinem v žilách, rok před tím, než zemřela. V jejím hobojovém hlase byl cítit podzim a smrt.

Pomyslel jsem na svou pravou matku. Ne nijak toužebně. Toužením ji stejně nepřivolám. Mama-san říkala, že ji tehdy deportovali zpátky na Filipíny a že do Japonska už nikdy nesmí. Občas mi to ale nedá a přemýšlím, jaká asi dneska je, co dělá a jestli si na mě občas vzpomene.

Mama-san mi vyprávěla, že mému otci bylo osmnáct, když jsem se narodil. To už bych taky mohl být otcem. Tenkrát z něj samozřejmě udělali oběť. Neviňátko zneužité svůdnou přistěhovalkyní, která do něj zaťala drápky, aby dostala vízum. Jak to bylo doopravdy, se asi nikdy nedovím, ledaže bych zbohatl a najal si soukromého detektiva. Rodina mého otce asi chudá nebude, jinak by v tomhle útlém věku těžko vymetal kluby s dámskou obsluhou a měl peníze na to, aby tu špinavou aféru tak pěkně ututlal. Chtěl bych se ho zeptat, co k sobě s matkou cítili, jestli vůbec něco.

Jednou jsem si už byl jistý, že přišel. Rozvážný chlapík, mohlo mu být něco ke čtyřiceti. Na nohou měl semišky a na sobě sako z tmavé kůže. V jednom uchu náušnici. Věděl jsem, že ho odněkud znám, ale myslel jsem si, že to bude nějaký muzikant. Rozhlédl se po krámu a chtěl desku od Chicka Corey, kterou jsme náhodou měli. Koupil si ji, já mu ji zabalil a on odešel. Až později jsem si uvědomil, že mi připomínal mě samotného.

Pak jsem zkoušel vypočítat, jaká je pravděpodobnost, že by ve městě o velikosti Tokia k takovému náhodnému setkání mohlo vůbec dojít, ale nestačila mi desetinná místa na kalkulačce. Usoudil jsem, že se na mě možná přišel podívat inkognito, že byl na mě stejně zvědavý jako já na něj. My sirotci musíme být pořád ve všem natolik rozumní, že když máme čas a prostor ke snění, tak si to panečku umíme užít. Teda ne že bych byl opravdový sirotek ze sirotčince. Odmalička se o mě starala mama-san.

Na chvíli jsem vyšel ven a nechal si kůži smáčet deštěm. Bylo mi, jako by na mě někdo dýchl. Na ulici prudce zabrzdila dodávka a zatroubila na starou paní, která před sebou tlačila nákupní vozík. Nazlobeně se ohlídla a rozmáchla rukama, jako by toho řidiče zaklínala. Ten hňup na ni podrážděně zatroubil znovu. Kolem prošla dlouhonohá žena v norkovém kožichu, na vodítku psa s plandavýma ušima a obrovským jazykem vyplazeným mezi bílými zuby. Myslela si o sobě, že je strašně přitažlivá, a doma měla určitě bohatého manžela. Naše pohledy se na okamžik střetly a ona uviděla kluka, který nedávno vyšel ze střední a teď utrácí čas zahrabaný v zatuchlém krámku, kde očividně nikdo moc neutratí. Pak zmizela z dohledu.

Tohle je moje místo. Další deska od Billie Holidayové. Zpívala Some Other Spring a posluchači tleskali, dokud se i oni nevytratili v žáru jedné dávno zapomenuté chicagské letní noci.

Telefon.

„Ahoj, Satoru. Tady Kodži.“

„Sotva tě slyším! Co je to tam za kravál?“

„Volám z menzy.“

„Tak jak dopadla ta zkouška z mechaniky?“

„No, dost jsem se na ni drtil…“ Určitě to zvládl levou zadní.

„Gratuluju! Takže návštěva svatyně se vyplatila, co? Kdy budou výsledky?“

„Za tři nebo čtyři týdny. Jsem rád, že to mám za sebou, ale gratulovat zatím fakt není k čemu… Hele, máma dneska chystá slavnostní večeři, bude dělat sukijaki. Táta je tenhle týden v Tokiu. Tak si mysleli, že bys mohl přijít a pomoct nám to sníst. Co ty na to? Můžeš potom přespat u ségry v pokoji, kdyby se to protáhlo. Jela se školou na výlet na Okinawu.“

V duchu jsem si povzdechl. Kodžiho rodiče jsou milí, slušní lidé, akorát mají pocit, že je jejich povinností vyřešit mi život. Nemůžou pochopit, že jsem spokojený tam, kde jsem, že mám svoje desky, svůj saxofon, svoje místo. Za jejich starostlivostí se skrývá soucit, protože nemám rodiče. Jenže já bych byl radši, kdyby se na mě vykašlali, než aby mě kvůli tomu litovali.

Ale Kodži je můj kamarád, možná jediný. „Přijdu moc rád. Co mám přinést?“

„Nic nenos, stačí, když přineseš sebe.“ To znamená kytku pro maminku a flašku pro tatínka. „Stavím se po práci.“

„Bezva. Tak zatím ahoj.“

„Ahoj.“

Byl čas pustit si něco od Mala Waldrona. Odpoledne to tentokrát zabalilo brzy. Zelinář odnaproti sklízel bedny s bílými ředkvemi, mrkví a lotosovými kořeny. Když stahoval roletu, všiml si mě a zasmušile kývl na pozdrav. Nikdy se neusměje. Kolem projel rozhrkaný náklaďák a vyplašil pár holubů. Tóny Left Alone se propadávaly stále níž, olovo odkapávající do hluboké studny. Saxofon Jackieho McLeana kroužil vzduchem, tak smutně, že se sotva odlepil od země.

Otevřely se dveře a já ucítil vzduch pročištěný deštěm. Dovnitř vešly čtyři středoškolačky, ale jedna z nich byla úplně, úplně jiná. Pulzovala neviditelnou silou, jako hvězda na nebi, jako kvazar. Vím, že to zní hloupě, ale bylo to tak.

Ty tři fifleny se přivrtěly k pultu. Asi byly hezké, ale připadaly mi jako naklonované z jednoho vajíčka. Měly stejně dlouhé vlasy, stejnou rtěnku a pod stejnou uniformou se stejně nakrucovaly. Ta, co je vedla, se rozmazleně sladkým hlasem zeptala, jestli máme nejnovější hit od jednoho z těch tajtrlíků, co jsou teď mezi puberťáky zrovna „in“.

Nenamáhal jsem se je poslouchat. Neumím moc popisovat ženy, určitě ne jako Takeši nebo Kodži. Ale jestli znáte After the Rain od Dukea Pearsona, tak přesně takhle krásná a čistá byla ona.

Stála u okna a dívala se ven. Co tam viděla? Styděla se za své spolužačky. A taky měla proč. Zdála se tak opravdová. Ty ostatní vedle ní vypadaly jako figuríny vystřižené z kartónu. Musela zažít opravdové věci. Chtěl jsem je poznat, přečíst je jako knihu. Cítil jsem se strašně zvláštně. Neustále jsem přemýšlel – vlastně ani nevím, o čem. Možná jsem nemyslel vůbec na nic.

Poslouchala hudbu! Jako by se bála pohnout, aby ji nevyplašila.

„Tak máte to, nebo ne?“ kvákla jedna z figurín. Musí to dát hodně práce, než se člověk naučí vyloudit ze sebe tak protivný hlas.

Další se uchichtla. V kapse jí zatrylkoval mobil, a tak ho vytáhla.

Štvalo mě, že se kvůli nim musím od ní otočit.

„Tohle je specializovaný obchod pro sběratele. V nákupním centru vedle stanice metra je hračkářství, tam to určitě seženete.“

Bohaté slečinky ze Šibuje jsou jako čoklíci hýčkaní čokoládovými pralinkami. To holky, které pracují u mama-san, se musely naučit, jak přežít. Musejí si udržet stálé zákazníky, dbát o svůj vzhled i počestnost, a život jim zanechá na duši jizvy. Ale váží si sebe sama a je to na nich vidět. Váží si jedna druhé. A já si vážím jich. Jsou totiž opravdové.

Ale na těchhle holkách nic opravdového není. Vypadají jako z módních časopisů – podle nich se tváří, podle nich mluví, podle nich se oblíkají. Chtějí tak vypadat. Nevím, jestli jim to člověk může zazlívat. Jizvy na duši nejsou nic pěkného, ale podívejte se na ně – vždyť jsou stejně povrchní, lesklé a monotematické jako ty časopisy. Přečtete a zahodíte.

„Jsi nějakej nervózní. Dostal jsi kopačky nebo co?“ Vůdkyně se opřela o pult a naklonila se mi až skoro k obličeji. Představil jsem si, jak tu svou tvářičku používá v barech, v autech a v hodinových hotelech.

Její kamarádka vyprskla smíchy a odtáhla ji pryč, dřív než jsem stačil odseknout něco vtipného. Nahrnuly se zpátky ke dveřím. „Vždyť jsem vám to říkala,“ prohlásila jedna z nich. Ta třetí pořád telefonovala. „Nemám páru, kde teď jsme. V nějakým pitomým krámě za nějakým pitomým barákem. Kde jsi ty?“

„Tak jdeš?“ houkla vůdkyně na tu, která stále zírala do prázdna, zaposlouchaná do Mala Waldrona.

Ne, přál jsem si vší silou. Řekni ne a zůstaň tady se mnou.

„Ptám se tě, jestli jdeš?“ zopakovala.

Není hluchá?

„Asi jo,“ odpověděla opravdovým hlasem. Krásným, opravdovým hlasem.

Podívej se na mě, naléhal jsem v duchu. Podívej se na mě. Prosím. Jen jednou se na mě podívej.

Když odcházela, přes rameno se na mě ohlídla a já cítil, jak mi srdce udělalo salto. Pak vyšla za ostatními na ulici.

*

Sakury začínaly pučet. Zpod zalepené kůry vyrašily kaštanově hnědé špičky a pomalu se nalévaly. Holubi se čepýřili a vrkali. Chtěl bych o holubech vědět víc. Nadouvají se takhle kvůli namlouvání nebo proto, že jsou to prostě nadutí ptáci? O tom by se mělo psát v učebnicích. Ne o hlavním městě Mongolska a podobných nesmyslech. Oteplilo se a vzduch byl vlhký. Venku bylo jako ve skleníku. O několik vchodů dál bušila do betonu sbíječka. Takeši říkal, že se tam má zase otevírat další obchod se surfařskými a lyžařskými potřebami. Kolik je v Tokiu surfařů a lyžařů?

Pustil jsem výběr Charlieho Parkera a pořádně zesílil zvuk, abych přehlušil řinčení železa. Charlie Parker, zjihlý a trýznivý, o krutosti věděl svoje. Relaxinʼ at Camarillo, How Deep Is the Ocean?, All the Things You Are, Out of Nowhere, Night in Tunisia.

Oblékl jsem dívku do kalika a ona vyklouzla modrými arabskými dveřmi ven.

Odlišovat se, jako se odlišuju já, je tady trestné.

Jednou jsem byl s Kodžim v klubu na Roppongi. Chtěl někoho sbalit, a tak jsme si přisedli ke dvěma holkám ze Skotska. Předpokládal jsem, že to budou učitelky angličtiny z nějaké pitomé anglické školy, ale nakonec se z nich vyklubaly „exotické tanečnice“. Kodži mluví anglicky fakt výborně – ve škole vždycky patřil k nejlepším. Angličtina je předmět pro holky, a tak jsem jí nikdy moc nedal. Když jsem pak ale objevil jazz, učil jsem se ji doma, protože jsem chtěl číst rozhovory se slavnými muzikanty, a to jsou všechno Američani. Jenže umět číst samozřejmě neznamená umět mluvit. Takže Kodži za mě většinu překládal. Zkrátka a dobře, ty Skotky říkaly, že v jejich zemi se všichni vyloženě snaží nějak se odlišit. Barví si vlasy, jak si je nikdo nebarví, kupují si oblečení, jaké nikdo nenosí, ujíždějí na muzice, jakou nikdo nezná. Zvláštní. Ptaly se nás, proč tady všechny holky chtějí vypadat stejně. „Protože jsou to holky,“ odpověděl Kodži. „Proč vypadají všichni policajti stejně? Prostě proto, že jsou to policajti.“ Pak se jedna z nich zeptala, proč se mladí Japonci opičí po Američanech. V oblíkání, v rapování, ve skejtování, v účesech. Chtěl jsem říct, že tímhle vším se neopičí po Americe, že tím jen zavrhují Japonsko svých rodičů. A protože tady nevznikla žádná původní truckultura, chytají se té, která se jim nabízí, což je právě ta americká. Ovšem to neznamená, že nás americká kultura využívá. To my využíváme ji.

Ke konci už ale Kodži nestíhal překládat.

Zkusil jsem se jich zeptat, jestli mají taky nějaké svoje místo, protože se mi zdálo, že to spolu souvisí. Ale nedostal jsem z nich víc, než jaké tu prý máme mrňavé byty a že v Británii je ve všech domech ústřední topení. Pak dorazili jejich frajeři. Dvě zatraceně obrovské gorily v uniformách amerického námořnictva. Sjeli nás pohledem, zjevně jsme je neohromili. Usoudili jsme s Kodžim, že je na čase dát si na baru další drink.

To se ví, že je to tady jiné. Když jsem byl na střední, věčně mě kvůli mým rodičům někdo buzeroval. Měl jsem problémy najít si i brigádu – nebylo to o nic lehčí, než kdybych byl Korejec. Lidi se to vždycky nějak dozvědí. Bylo by jednodušší říkat, že mi rodiče zahynuli při bouračce, ale nehodlal jsem kvůli těm zabedněncům lhát. Navíc když o někom prohlásíte, že umřel, pokoušíte osud, aby to s ním pak brzo skoncoval. Drby se v Tokiu šíří přímo telepaticky. Město je sice obrovské, ale vždycky se najde někdo, kdo zná někoho, koho zná zase někdo jiný. Anonymita nevylučuje náhody, jen jim dodává na bizarnosti. Proto taky věřím, že jednoho dne by do krámu mohl vejít i můj otec.

Už od základky jsem se pořád pral. Většinou jsem prohrál, ale bylo mi to jedno. Taró, vyhazovač od mama-san, vždycky říkal, že je lepší bojovat a prohrát než nebojovat a trpět, protože i když člověk v boji prohraje, jeho duše zůstává neporažená. Taró mi vysvětlil, že lidi dokážou ocenit kuráž, ale zbabělců si neváží ani zbabělci. Taró mě taky naučil, jak nabrat vyššího soupeře hlavou, jak kopnout kolenem mezi nohy a jak vykloubil ruku, takže na střední už mi dali většinou všichni pokoj. Jednou si na mě před školou počíhala parta mladých mafiánů, protože jsem bráchovi jednoho z nich rozbil nos. Dodnes netuším, od koho se to mama-san dozvěděla – nejspíš od Kodžiho–, ale zrovna ten den řekla Taróovi, aby mě vyzvedl. Počkal si, dokud mě na cestě neobklíčili, a pak přikráčel jakoby nic a všichni byli najednou podělaní až za ušima. Když o tom teď tak přemýšlím, Taró byl pro mě ze všech lidí nejvíc jako vlastní táta.

Dovnitř vešel škrobený chlápek v krvavě rudém saku. Dělal, že mě nevidí, našel si sekci Charlese Minguse a skoupil tak dvě třetiny jeho desek, včetně sběratelských kousků. Vysázel na pult desetitisícové bankovky, jako by odtrhával toaleťák. Zdálo se mi, že jeho oční bulvy tepou v rytmu basy. Naskládal si nákup do kartónové krabice, kterou si na pultě sám složil, a odešel. Neřekl si ani o slevu, i když bych mu ji milerád dal, a tak mi zůstal balík peněz. Hned jsem tu skvělou novinu zavolal Takešimu a řekl mu, že by bylo nejlepší, kdyby se pro peníze večer stavil. Věděl jsem, že je na mizině.

„No né,“ vydechl Takeši. „To je ono, bejby. To je skvělý, fakt skvělý!“

V pozadí jsem slyšel halucinogenní hudbu, která mi rezonovala v hlavě jako migréna, a pištění ženy ulechtávané k smrti.

Došlo mi, že jsem zavolal nevhod, a tak jsem se rozloučil a zavěsil.

A to bylo teprve jedenáct dopoledne.

Kodži byl třídní premiant, takže se s ním taky nikdo nebavil. Měl jít na mnohem lepší střední školu, ale až do patnácti se kvůli otcově práci pořád stěhovali, takže pro něj nebylo snadné všechno dohnat. Navíc byl pekelně nemotorný. Za tři roky jsem fakt nezažil, že by se mu podařilo odpálit baseballový míček. Jednou se tak rozmáchl, že mu pálka vyletěla z rukou a jako střela prosvištěla vzduchem přímo do pana Ikedy. Pan Ikeda byl náš tělocvikář a zbožňoval spisovatele Jukio Mišimu, i když pochybuju, že se v životě prokousal byť jen jedinou knihou od kohokoli.

Dostal jsem takový záchvat smíchu, že jsem si ani nevšiml, že se směju sám. Kvůli tomu jsem pak na celé pololetí vyfasoval službu na školních záchodcích. Spolu s Kodžim. Tehdy jsem se dozvěděl, že Kodži miluje piano. Já hraju na tenorsaxofon. A tak jsme se s Kodžim seznámili. Díky dýchavičnému tělocvikáři a nejodpornějším školním záchodkům v celém Tokiu.

V poledne se zastavil jeden z našich stálých zákazníků, pan Fudžimoto. Na dveřích cinkl zvonek a průvan rozfoukl po celém krámě šustící papíry. Pan Fudžimoto se jako obvykle smál. Vždycky se směje, protože mě rád vidí. Položil na pult balíček knih, které mi přinesl. Pokaždé mu je chci zaplatit, ale on mě nenechá. Říká, že je to honorář za jazzové konzultace.

„Dobrý den, pane Fudžimoto! Jak to jde dneska v práci?“

„Příšerně!“ Pan Fudžimoto mluví pořád stejným tónem a hrozně nahlas. Jako by se ze všeho nejvíc bál, že ho nikdo neuslyší. A když se pořádně rozesměje, skoro vás to odhodí dozadu.

Náš krám stojí přesně na rozhraní mezi obchodní čtvrtí Ótemači a čtvrtí Očanomizu, kde sídlí velká nakladatelství, takže byznysmeni, kteří u nás nakupují, pracují buď v jedné nebo v druhé. Nemůžete si je splést. Ti první mají takový zvláštní výraz, ostražitý a lačný, jako by jim z očí koukaly ty těžké prachy, se kterými obchodují. Na první pohled si toho možná nevšimnete, ale je to tam. Mimochodem, peníze jsou taky jedno z míst, o kterých jsem mluvil. Je to způsob, jak poměřovat vlastní hodnotu.

Ti z nakladatelství zase bývají chorobně žoviální. Pan Fudžimoto je ukázkový příklad. Neustále se vyžívá v úděsných slovních hříčkách. Jako třeba:

„Dobré odpoledne, Satoru-kun! Poslyš, nechceš říct Takešimu, aby tady nechal vymalovat? Vypadá to tu nějak sešle.“

„Myslíte?“ Cítím, že přijde pointa.

„Určitě. Potřebuje to tu vycídit!“

Cože?

„Vycídit. Vy-cí-dit jako cí-dý-čko.“

Škubnu sebou v křeči a pan Fudžimoto vděčně zabrblá. Čím horší, tím lepší.

Tentokrát dostal pan Fudžimoto o polední pauze chuť na něco ve stylu Lee Morgana. Doporučil jsem mu Caddy for Daddy od Hanka Mobleyho, což si bez váhání koupil. Znám jeho vkus. Jakékoli trhlé funky. Když jsem mu dával drobné nazpátek, najednou zvážněl. Nasadil oficiální tón, sundal si těžké brýle a začal leštit skla.

„Zajímalo by mě, jestli náhodou neuvažuješ, že by sis příští rok podal přihlášku na vysokou?“

„Ne, ani ne…“

„Tak bys snad rád pracoval v nějakém konkrétním oboru?“

Tohle si určitě nacvičil předem. Tušil jsem, co přijde.

„Nemám teď vlastně žádné plány. Asi ještě uvidím.“

„Samozřejmě mi do toho vůbec nic není, Satoru, a odpusť mi, prosím, že se vměšuju do tvých plánů, ale ptám se jen proto, že se u nás v kanceláři zrovna uvolnilo pár míst. Hodně podřadných míst. Trochu se to zveličuje, ale jde v podstatě jen o redakční asistenty. Ovšem kdybys měl zájem, rád tě na některou z těch pozic doporučím. Určitě bych tě dostal aspoň k pohovorům. A to už bys byl jednou nohou vevnitř. Sám jsem takhle kdysi začínal. Každý potřebuje čas od času trochu popostrčit.“

Rozhlédl jsem se po krámě.

„To je velkorysá nabídka, pane Fudžimoto. Opravdu nevím, co na to říct.“

„Jen si to rozmysli, Satoru. Odjíždím teď na pár dní služebně do Kjóta. Pohovory budeme dělat stejně, až se vrátím. U tvého současného zaměstnavatele se rád přimluvím, jestli ti snad dělá starosti tohle… Vím, že si tě Takeši moc váží a nestál by ti v cestě.“

„Ne, to asi ne. Děkuju vám. Zvážím to. Děkuju… Kolik vám dám za ty knihy?“

„Nic. Honorář za konzultaci. Vzal jsem jen pár vzorků, co rozdáváme lidem z branže. Po téhle brožované klasice se v obchodech vždycky jenom zapráší. Vzpomínám si, že se ti líbil Velký Gatsby, tak jsem přinesl nový Murakamiho překlad Fitzgeraldových povídek, který jsme právě vydali, a taky Pána much od Goldinga, to je ohromná švanda, a nového Garcíu Márqueze.“

„Jste moc hodný.“

„Ale prosím tě! A nad tou prací v nakladatelství se ještě pořádně zamysli. Není to tak špatné živobytí.“

Myslel jsem na tu dívku každý den. Dvacetkrát, třicetkrát i čtyřicetkrát denně. Vždycky jsem se přistihl, že na ni myslím, a pak jsem nechtěl přestat, jako když se vám v zimě nechce z teplé sprchy. Prohrábl jsem si rukou vlasy a v cédéčku od Fatse Navarra jsem si prohlížel obličej jako v zrcadle. Mohla by ke mně někdy cítit totéž? Ani jsem si nepamatoval, jak přesně vypadá. Hladká pleť, trochu vystouplé lícní kosti, protáhlejší oči. Jako čínská císařovna. Myslel jsem na ni, aniž jsem si vybavoval její tvář. Prostě tu byla, jako barva, která ještě nemá jméno. Jako myšlenka.

Dostal jsem na sebe vztek. Vždyť už ji nikdy neuvidím. Žijeme v Tokiu. A kromě toho, i kdybych ji snad ještě někdy potkal, proč bych ji měl vůbec zajímat? Neumím myslet na víc věcí najednou, vždycky jen na jednu. Tak by to aspoň mohlo být něco užitečného.

Přemýšlel jsem o nabídce pana Fudžimota. Co tady vlastně dělám? Kodži se snaží to někam dotáhnout. Všichni spolužáci ze střední školy buď studují vysokou, nebo pracují ve firmách. Kodžiho máma mě pokaždé spolehlivě informuje o jejich úspěších. Co dělám já?

Kolem se mihl chlápek na vozíku.

Ale no tak, moje místo je přece tady. Je čas pustit si jazz.

Undercurrent od Jima Halla a Billa Evanse. Album o vodě, chvílemi zčeřené větrem, jindy klidné a tiše plynoucí pod stromy. Struny lesknoucí se na jezerech.

Ta dívka tam byla taky. Ležela nahá na hladině a nechala se unášet proudem.

Uvařil jsem si zelený čaj a pozoroval, jak pára stoupá do neklidného odpoledne. Na okno klepal Kodži. Pitomě se křenil a mačkal obličej na sklo, takže vypadal jako zlý skřítek.

Musel jsem se na něj taky zakřenit. Vešel dovnitř, klátivě a neohrabaně jako obvykle.

„Nějak ses nám zasnil. Stavil jsem se cestou v pekárně. Je libo koblihy s vanilkovým krémem?“

„Díky. Udělám čaj. Včera přišla tahle úžasná deska od Keithe Jarretta, to si musíš poslechnout. Nemůžu uvěřit, že fakt jenom improvizuje.“

„Génius se nezapře. Co takhle zajít pak na pár drinků?“

„Kam?“

„To je fuk. Tam, kam si mlsný kočky chodí počíhat na mladý chlapečky. Co třeba bar Studentský unie? Ale jestli zrovna řešíš smysl života, můžeme to nechat na jindy. Dáš si cígo?“

„Jasně. Sedni si – tamhle máš židli.“

Kodži ze sebe rád dělá bezcitného děvkaře, jako je Takeši, ale ve skutečnosti je asi tak bezcitný jako kobliha s vanilkovým krémem. I proto ho mám rád.

Zapálili jsme si. „Kodži, věříš na lásku na první pohled?“

Zhoupl se na židli a lišácky se usmál. „Kdo je to?“

„Ale ne, ne, nikdo. Jen se ptám.“

Filozof Kodži se zahleděl vzhůru. Nakonec vyfoukl kroužek dýmu. „Věřím na touhu na první pohled. Musíš zůstat tvrdej, nerozpliznout se. Na měkoně holky neberou. A v žádným případě jí nesmíš dát najevo, co cítíš. Jinak jsi ztracenej.“ Kodži nasadil tón Humphreyho Bogarta. „Buď tajemnej, hochu. Buď drsnej. Rozumíš?“

„No jo, jako třeba ty, viď? Když ses naposledy zamiloval, byl jsi asi tak drsnej jako medvídek Pú. Ale teď vážně.“

Další kroužek dýmu. „No tak vážně… Láska se musí zakládat na poznání, že jo? Abys mohl někoho milovat, musíš ho nejdřív důvěrně poznat. Takže láska na první pohled je vlastně protimluv. Leda by během toho prvního pohledu došlo k nějakýmu mystickýmu přenosu milionů dat z jednoho mozku do druhýho. Ale to mi přijde dost nepravděpodobný, ne?“

„Hm. Asi jo.“

Nalil jsem mu čaj.

*

Sakury najednou rozkvetly. Jako zázrakem vzkypěly bohatou pěnou květů, která vyplnila prostor nad našimi hlavami barvou tak jemnou, že slova jako „růžová“ nebo „bílá“ ji nedokážou vystihnout. Jak takové ponuré stromy mohly v téhle zapadlé ulici, která ani nemá pořádné jméno, zplodit něco tak nadpozemského? Každý rok stejný zázrak nad moje chápání.

Ráno jako stvořené pro Ellu Fitzgeraldovou. Přece jen jsou na světě i krásné věci. Důstojnost, šarm, humor a vřelost tam, kde byste je nikdy nečekali. I na téhle desce, když už byla stará a upoutaná na invalidní vozík, zpívala jako děvče, jako poprvé zamilovaná studentka.

Zazvonil telefon. „Tady Takeši.“

„Nazdar, šéfe. Jak se vede?“

„Blbě se vede. Hodně blbě.“

„To mě mrzí.“

„Jsem vůl. Pitoměj vůl. Pitomej, pitomej. Proč to chlapi dělaj?“ Ještě jsem ani nedopil ranní čaj a on už byl namol. „Kde se to nutkání bere, Satoru? No řekni!“ Jako bych to snad věděl a odmítal ho poučit. „Lepkavý zápolení v neznámý ložnici, pár kousanců, orgasmus, co vydá tak na tři vteřiny, když máš kliku, pak si půlhodinku zdřímneš, a když se probereš, najednou si uvědomíš, že se z tebe stal chlípnej, prolhanej mizera, co spolu s milionama spermií splachuje do záchodu i šest let manželství. Proč jsme takhle naprogramovaní? Proč?“

Nevěděl jsem, jak ho utěšit a zároveň nelhat. Tak jsem aspoň nelhal. „Fakt nevím.“

Takeši mi třikrát dokola převyprávěl stejný příběh. „Stavila se u mě moje žena, že spolu zajdeme na oběd. Chtěli jsme posedět, všechno si vyříkat, možná i vyřešit… Koupil jsem jí kytku, ona mi zas přinesla novou pruhovanou bundu, kterou někde viděla. Samozřejmě zoufale nemožnou, ale pamatovala si moji velikost. Prostě dýmka míru. Už jsme byli na odchodu, když vtom si ještě odskočila do koupelny a co myslíš, že tam našla?“

Už jsem měl na jazyku „mrtvolu tý holky“, ale pak jsem si to radši rozmyslel. „Co?“

„Její tašku. A župan. Tý holky. A vzkaz, co mi napsala na zrcadlo. Rtěnkou.“

„Co ti tam napsala?“

Slyšel jsem cinknout led ve sklenici, jak si Takeši nalil dalšího panáka. „Do toho ti nic není. Ale když si to moje žena přečetla, vrátila se v klidu do obýváku, polila bundu vodkou, podpálila ji a odešla. Bunda se scvrkla a roztekla.“

„Síla psaného slova.“

„Do háje, kdyby mi tak bylo tolik co tobě, Satoru. Tenkrát bylo všechno tak zatraceně jednoduchý! Co jsem komu udělal? Co jsme si to nechali nakukat?“

„Co jsme si nechali nakukat?“

„To, co všechny chlapy ničí. Že prej život bez temnoty, bez sexu a bez tajemství je jenom poloviční. Proč? A to ani nemůžu říct, že bych přefiknul nějakou krásu nebeskou. Jenom pitomou, nadrženou zdravotní sestru… Proč?“

Je mi teprve devatenáct. Loni jsem maturoval. Jak to mám vědět?

Bylo to dost k pláči ho poslouchat. Naštěstí v tu chvíli přišli mama-san a Taró, takže jsem Takešiho nezodpověditelné otázky mohl nechat nezodpovězené.

Kdyby se mama-san narodila jako pták, byla by hodná bílá vrána.

Taró by nebyl pták. Taró by byl tank. S mama-san se poznali dávno před tím, než jsem se na scéně objevil já, a odjakživa ji všude doprovází. Hloubku jejich vztahu jsem ale nikdy úplně neprohlídnul. Viděl jsem jejich staré fotky z šedesátých a sedmdesátých let. Svým způsobem byli krásný pár. Dneska mi připadají jako vetchá panička a věrný buldok. Povídá se, že zamlada dělal Taró občas pro jakuzu. Vymáhání dluhů a tak podobně. Ještě pořád má v tom světě pár přátel, kteří leccos zmůžou. Obzvlášť se to hodí, když přijde na placení výpalného za Divokou orchidej. Mama-san dostává šedesátiprocentní slevu. Další z těchhle známých mi zase přes svoje kontakty na magistrátu zařídil japonské občanství.

Mama-san mi přinesla oběd. „Vím, žes ráno zaspal,“ zachraptěla, „kvůli tomu zatracenému kraválu.“

„V kolik odešli poslední hosti?“

„Pánové z Mitsubishi – v půl čtvrté ráno nebo tak nějak… Jeden z nich se úplně zbláznil do Jumi-čan. Nedal jinak, než že se s ní chce příští sobotu vidět.“

„Co na to Jumi-čan?“

„Pánové z Mitsubishi platí vždycky včas. Mají obrovský rozpočet na zábavu, který musejí každý měsíc utratit. Slíbila jsem jí nové šaty z butiku, když na tu schůzku půjde. Navíc je ženatý, takže nebude dělat problémy.“

„Pařili jste včera s Kodžim?“ Taró obhlížel podnik jako bodyguard, který hledá únikovou cestu.

„Jo, trochu jsem se napil. Proto jsem zaspal.“

Taró se zařehtal. „Kodži je dobrej kluk. Ten to má na háku. A na nějaký kočky jste nenarazili?“

„Jen na ty, co je zajímá, jestli má tvůj sporťák tónovaný skla.“

Taró zavrčel. „Ženský maj i jiný přednosti než mozek. Zrovna dneska ráno Ajaka říkala, že kluk v tvým věku by si měl občas taky nechat vyleštit tágo. Není zdravý takhle–“

„Ale Taró, nech ho být.“ Mama-san se na mě spokojeně usmála. „Nejsou ty rozkvetlé sakury nádherné? Vypravili jsme se s Taróem na nákupy a pak se chceme jít podívat, jak rozkvetl park Ueno. Děvčata od paní Nakamoriové pozvala naše dívky na odpolední piknik na oslavu sakurových květů, tak na ně musíme dohlídnout, aby tam moc nedováděly. To mi připomíná – paní Nakamoriová se ptala, jestli náhodou nemáte s Kodžim příští neděli čas, že byste přišli zahrát k nim do baru. Pozounista z jejich kapely měl zřejmě nehodu, byla v tom nějaká ohnutá trubka a zvířata ze zoo či co, radši jsem nechtěla moc vyzvídat. Chudák nebude moct až do června natáhnout ruku, takže kapela musela zrušit celý program. Říkala jsem paní Nakamoriové, že si nejsem jistá, kdy Kodžimu začíná škola. Možná bys jí mohl dneska nebo zítra zavolat, co říkáš? Tak pojď, Taró, už musíme jít.“

Taró vzal do ruky knihu, kterou jsem měl zrovna rozečtenou. „Co je to? Paní Bovaryová? Od toho francouzskýho páprdy? Věřila bys tomu, mama-san? Nemohli jsme ho přinutit, aby si udělal šest let školy, a teď si čte v práci.“ Přečetl nahlas úryvek, který jsem si zatrhl: „Není dobře dotýkat se modly, pozlátko ulpí člověku na prstech.“ Na chvíli se nad tím zamyslel. „Knihy jsou stejně divný. No, radši půjdem, mama-san.“

„Děkuju za oběd.“

Mama-san přikývla. „Dělala ho Ajaka. Grilovaný úhoř. Ví, jak ho máš rád. Nezapomeň jí pak poděkovat. Tak pa.“

Nebe se začínalo vyjasňovat. Jedl jsem oběd z krabice a přál si být teď taky v parku Ueno. S děvčaty od mama-san je legrace. Chovají se ke mně jako k mladšímu bratrovi. Rozprostřely by pod stromem velkou deku a zpívaly by staré melodie s vymyšlenými slovy. V barech v Šibuji i jinde jsem viděl, jak se cizinci dokážou chovat jako zvířata, když se opijí. Japonci tohle nikdy nedělají. Japonští muži se třeba dostanou trochu do nálady, ale nikdy nejsou hrubí. Alkohol jim pomáhá se vybít. Přijde mi, že cizince spíš dobíjí. A taky se líbají na veřejnosti! Viděl jsem, jak strkají holkám jazyk do pusy a ohmatávají jim prsa. V barech, kde je každý vidí! To nepochopím. Mama-san vždycky nařídí Taróovi, aby jim řekl, že máme plno, anebo jim napálí takový kuvert, že už víckrát nepřijdou.

Deska dohrála. Snědl jsem poslední sousto grilovaného úhoře s rýží a nakládanou zeleninou. Ajaka ví, co dobrého zabalit k obědu.

Bolela mě záda. Jsem ještě mladý na to, aby mě bolela záda. Tahle židle je poslední dobou strašně nepohodlná, nevydržím na ní klidně sedět. Až se Takeši dostane ze své momentální finanční krize, řeknu mu, aby koupil novou. Ale to se asi načekám. Přemýšlel jsem, co zahrát dál. Prohrábl jsem krabici plnou neroztříděných desek, kterou Takeši nechal na podlaze za pultem, ale nenašel jsem nic, co bych neznal. Něco přece najít musím. Máme na skladě dvanáct tisíc desek. Uvědomil jsem si, jak mě děsí představa, že bych hudbu přestal potřebovat.

Odpoledne bylo nakonec docela rušné. Hodně lidí se přišlo jen tak podívat, ale dost jich taky nakoupilo. Ani jsem se nenadál a bylo sedm. Spočítal jsem tržbu, uložil peníze do trezoru v naší mrňavé kanceláři, zapnul poplašné zařízení a kancelář zamkl. Hodil jsem do tašky krabici od oběda, Paní Bovaryovou a cédéčko Bennyho Goodmana, které jsem si chtěl půjčit přes noc – přilepšení k platu –, zhasnul jsem a zamkl hlavní dveře.

Už jsem stál na ulici a stahoval roletu, když vtom uvnitř zazvonil telefon. Doprčic! Nejdřív jsem chtěl předstírat, že ho neslyším, ale hned mi došlo, že bych pak celý večer přemýšlel, kdo to mohl být. Určitě by mi to nedalo a začal bych obvolávat všechny známé, abych se ujistil, jestli mi náhodou nevolali, a tím pádem bych jim musel taky vysvětlovat, proč jsem ten telefon vlastně nezvedl… Doprčic! Bude jednodušší znovu otevřít a vzít to.

Často jsem si na to pak vzpomněl: kdyby ten telefon v tu chvíli nezazvonil a kdybych se nerozhodl, že se vrátím a zvednu ho, nic z toho, co se stalo potom, by se vlastně nestalo.

Neznámý hlas. Tichý a ustaraný. „Tady Kvazar. Pes potřebuje nažrat!“

Prosím? Poslouchal jsem, co bude dál. Praskání v telefonu znělo jako tříštění vln, nebo to byly hrací automaty? Neříkal jsem nic – tyhle cvoky je lepší neprovokovat. Ticho. Jako by na něco čekal. Počkal jsem ještě chvíli a pak jsem celý zmatený zavěsil. No nic.

Stál jsem zády ke dveřím, když se otevřely. Cinkl zvonek a já si pomyslel: „Ale ne, nechte mě odejít!“ Otočil jsem se, a když jsem zvedl oči, málem jsem upadl na záda přes vzácnou edici Lestera Younga. V Takešiho jazzovém doupěti se otřásla země.

Jsi to ty! Nahlížíš do šera mé svatyně!

Mluvila na mě. Opravdu tady byla. Přišla sama od sebe. Tolikrát jsem si tuhle situaci v duchu představoval, ale pokaždé jsem to byl já, kdo dal věci do pohybu. Málem jsem neslyšel, co říká. Ona se opravdu vrátila!

„Máte ještě otevřeno?“

„–máme!“

„Nevypadá to, že byste měli tak úplně otevřeno. Je zhasnuto.“

„–máme! No, chystal jsem se zavřít, ale dokud nezavřu, máme úplně otevřeno. Podívejte!“ Znovu jsem rozsvítil. „Tak.“ Přál jsem si, abych byl víc v pohodě. Musím jí připadat jako školák.

„Nechci vás zdržovat. Určitě jste už chtěl jít domů.“

„Mě ne – mě nezdržujete. Já– Nemusíte vůbec spěchat. Prosím, pojďte dál.“

„Děkuju.“ Ta, která žije v ní, se podívala ven skrz její oči a skrz mé oči na toho, který žije ve mně.

„Já–“ začal jsem.

„Víte–“ začala ona.

„Prosím,“ vybídli jsme se oba navzájem.

„Ne, co jste chtěla říct vy?“ trval jsem na svém. „Dáma má přednost.“

„Nejspíš si budete myslet, že jsem se zbláznila, ale byla jsem tady asi před deseti dny a–,“ nevědomky se houpala na patách, „a hrála tu zrovna jedna skladba… Nemůžu ji dostat z hlavy. Piano a saxofon. Vlastně není nejmenší důvod, proč byste se na ni měl pamatovat, nebo na mě nebo na cokoli…“ Zvolna se odmlčela. Na její řeči bylo něco zvláštního. Takový rozhoupaný přízvuk. Strašně se mi líbil.

„Bylo to před dvěma týdny. Přesně. Plus pár hodin.“

Potěšilo ji to. „Vy se na mě pamatujete?“

Nepoznával jsem svůj vlastní smích. „Jasně že se pamatuju.“

„Byla se mnou moje příšerná sestřenice a její kamarádky. Jednají se mnou jako s blbečkem, protože jsem napůl Číňanka. Víte, moje matka byla Japonka. Táta je Číňan z Hongkongu. Tam jsem doma.“ Neříkala to ani trochu omluvně. Nejsem čistokrevná Japonka, a jestli se vám to nelíbí, trhněte si nohou.

Pomyslel jsem na Tonyho Williamse a jeho bicí v In a Silent Way. Ne, nepomyslel, někde uvnitř jsem to cítil.

„Ale to nic není! Já jsem napůl Filipínec. Ta skladba se jmenovala Left Alone a je od Mala Waldrona. Chtěla byste si ji poslechnout znova?“

„Jestli vám to nebude vadit…“

„Jasně že mi to nebude vadit… Mal Waldron je jeden z mých bohů. Před ním klekám pokaždé, když jdu do chrámu. A jaký je Hongkong, ve srovnání s Tokiem?“

„Cizinci říkají, že je tam špína, rámus a málo prostoru, ale já vážně neznám lepší místo. Nikde na světě. A když je toho na vás v Kowloonu moc, můžete utéct na ostrovy. Na ostrově Lantau sedí na kopci velký Buddha…“

Na chvíli jsem měl zvláštní pocit, že jsem se ocitl v příběhu, který zrovna někdo píše. I tenhle můj pocit do něj ale brzy zapadl.

*

Sakury už skoro odkvetly. Na stromech, které lemovaly postranní uličky, osychaly nové zelené lístky, ještě pořád hedvábné a vláčné. Živoucí a lehké jako mandolíny a citery. Kolem spěchali lidé do práce. Po kabátech ani stopy. Někteří už dokonce vyrazili ven bez saka. Nebylo pochyb, že jaro je v plném proudu.

Zazvonil telefon. Kodži volal z menzy. „Tak kdo je to?“

„Kdo?“

„Nech toho! Moc dobře víš kdo! Ta holka, co se včera večer u paní Nakamoriové rozplývala nad každým tvým tónem. Počkat… Její jméno začínalo na ,Tomo‘ a končilo na ,jo‘. Jak ona se to jmenovala? No jasně, už to mám. Tomojo.“

„Aha, ta…“

„Nehraj to na mě! Viděl jsem, jak jste po sobě házeli očima.“

„To se ti zdálo.“

„To se mi teda nezdálo! Celej bar to viděl. Toho by si všimla i mořská okurka. Každopádně si toho všimnul její otec. A Taró. Přišel pak za mnou a ptal se mě, co je zač. Doufal jsem, že on to bude vědět. Řekl mi, abych tě zmáčknul. A když Taró něco chce, tak to taky dostane, takže ven s tím.“

„Nemám moc, co bych ti řekl. Asi před měsícem se objevila v krámě. A minulý týden přišla znova. Začali jsme se spolu bavit, jen tak o muzice, a pak jsme si jednou nebo dvakrát dali rande. To je všechno.“

„Jednou nebo sedmkrát, chceš říct.“

„No, vždyť víš, jak to chodí.“

„Teda ne že bych do toho chtěl strkat nos nebo tak něco, jen jsem včera večer neměl šanci ji vyzpovídat. Ale už jsi – no, přece víš, co myslím – už jsi ten dáreček rozbalil?“

„Je to dáma!“

„Jasně, ale každá dáma je přece taky ženská.“

„Ne. Nic nebylo.“

„S tebou to vždycky bylo na dlouhý lokte, Satoru. Proč?“

„Protože…“ Pamatuju si, jak se její tělo choulilo v mém kabátě, když jsme šli pod jedním deštníkem. Pamatuju si, jak jsem ji v kině celou dobu držel za ruku. Pamatuju si škvírky jejích očí mezi vráskami smíchu, když jsme sledovali pouličního baviče, který stál nehybně na podstavci a čekal, až mu do kasičky hodíte nějaké drobné, a pak změnil výraz i pózu, dokud mu do plechovky necinkla další mince. Pamatuju si, jak se snažila nesmát, když jsem se ztrapňoval při bowlingu. Pamatuju si, jak jsme leželi na dece v parku Ueno a na obličej nám padaly sakurové květy. Pamatuju si, jak seděla v téhle místnosti, na téhle židli, psala úkoly a poslouchala při tom moji oblíbenou muziku. Pamatuju si její soustředěnou tvář a pramínek vlasů, který jí spadl do čela a skoro se dotýkal sešitu. Pamatuju si, jak jsem ji ve výtazích mezi patry líbal na krk a jak jsme se od sebe vždycky odtrhli, když se dveře najednou otevřely. Pamatuju si, jak mi vyprávěla o svých rybičkách, o své matce a o svém domově v Hongkongu. Pamatuju si, jak mi v nočním autobuse usnula na rameni. Pamatuju si, jak jsem se na ni díval přes stůl. Pamatuju si, jak mi vyprávěla o lidech ze starověké kultury Džómon, kteří pohřbívali své vládce v mohylách v okolí dnešního Tokia. Pamatuju si, jak se tvářila, když jsme u paní Nakamoriové s Kodžim vystřihli Round Midnight tak, jak se nám to ještě nikdy nepovedlo. Pamatuju si, jak… „Já nevím, Kodži. Možná nic nebylo, protože mohlo být.“ Byla to pravda? Bylo by snadné jen tak zapadnout do hodinového hotelu. Moje tělo po tom určitě toužilo. Ale… ale co? „Nedokážu říct. To není tím, že bych se ostýchal. Fakt nevím.“

„Hmm,“ zamručel Kodži mudrlantsky, což dělá vždycky, když čirou náhodou něčemu nerozumí. „Tak kdy ji zase uvidím?“

Polkl jsem. „Už asi nikdy. Vrací se do Hongkongu do školy. Do Tokia jezdí s otcem jen jednou za dva roky navštívit na pár týdnů příbuzenstvo. Musíme to brát, jak to je.“

Kodži vypadal, jako by ho to zdrtilo ještě víc než mě. „To je hrozný! Kdy odlítá?“

Podíval jsem se na hodinky. „Asi za půl hodiny.“

„Tak ji zastav! Satoru!“

„Vážně si myslím, že… Teda vlastně, myslím–“

„Tak nemysli a něco dělej!“

„Co navrhuješ? Unést ji? Má svůj život a chce něco dokázat. Bude studovat archeologii na univerzitě v Hongkongu. Potkali jsme se, bylo nám spolu dobře, moc dobře, a teď jsme se prostě rozloučili. To se stává. Můžeme si psát. A vůbec, vždyť jsme se do sebe ani nijak vášnivě nezamilovali–“

„Cinkylinkycink.“

„Co blbneš?“

„Promiň, vždycky mi začne zvonit v uších, když slyším takovýhle kecy.“

Vyhrabal jsem jednu starou desku Dukea Ellingtona s big bandem. Připomíná mi to gramofony na kliku, legrační knírky a předválečné hollywoodské muzikály. Většinou mi to zvedne náladu. Take the „A“ Train, řinčící si to po vlnách ztřeštěného optimismu.

Sklesle jsem se zadíval do temného jezírka na dně svého čajového šálku a vzpomněl si na Tomojo. Ten den už popadesáté.

Zazvonil telefon. Věděl jsem, že to bude Tomojo. Byla to Tomojo. V pozadí jsem slyšel letadla a výzvy k odbavení.

„Ahoj,“ řekla.

„Ahoj.“

„Volám z letiště.“

„Slyším, jak v dálce startují letadla.“

„Promiň, že jsem se včera večer nemohla pořádně rozloučit. Chtěla jsem ti dát pusu.“

„Já tobě taky, ale bylo tam tolik lidí a tak vůbec…“

„Děkuju, že jste nás včera s tátou pozvali k paní Nakamoriové. I za něj. Už hodně dlouho jsem ho neviděla se takhle zakecat jako včera s mama-san a Taróem.“

„To já ty dva taky ne. O čem se bavili?“

„Asi o obchodech. Táta má malý podíl v jednom nočním klubu. Oběma se nám to představení strašně líbilo.“

„To nebylo představení. Jen já a Kodži.“

„Hrajete fakt skvěle. Táta o tobě pořád mluvil.“

„Ale ne… Kodži hraje skvěle, to moje hraní se dá poslouchat jen díky němu. Volal mi asi před dvaceti minutami. Doufám, že jsme se včera v tom baru moc nerozněžnili. Kodži říkal, že to na nás bylo tak trochu poznat.“

„S tím si nedělej starosti. Představ si, táta dokonce naznačil, že bys mohl přijet na návštěvu, až budeš mít dovolenou. Kdybys chtěl, třeba by ti našel nějaký bar, kde bys mohl hrát.“

„On to ví? O nás?“

„Nevím.“

„Takeši mi vlastně žádnou dovolenou nedává… Teda aspoň jsem si o ni nikdy neřekl.“

„Aha…“ Změnila téma: „Jak dlouho ti trvalo, než ses naučil hrát takhle dobře?“

„Nehraju dobře. John Coltrane hraje dobře! Počkej chvilku!“ Popadl jsem cédéčko Johna Coltranea a Dukea Ellingtona a pustil In a Sentimental Mood. Tóny zahalené cigaretovým dýmem, před kterými se mi chce až padnout na kolena. Chvíli jsme společně poslouchali. Tolik jsem jí toho chtěl říct.

V telefonu to začalo neodbytně tútat. „Docházejí mi peníze – nějak se to – sakra, tak ahoj!“

„Ahoj!“

„Až dorazíme, tak–“

Osamělé šumění.

V poledne přišel pan Fudžimoto, uviděl mě a začal se smát. „Dobré odpoledne, Satoru-kun!“ zajásal. „Dneska bude pěkně, uvidíš! Co říkáš, jak mi to sluší?“ Položil na pult balíček knih a s předstíranou hrdostí a zvednutým obočím si narovnal motýlka.

Směšného, brčálově zeleného, puntíkovaného motýlka. „Naprostá bomba.“

Celý se roztřásl smíchy. „Vyhlásili jsme v práci soutěž o nejodpornějšího motýlka nebo kravatu. Myslím, že jim to natřu.“

„Jak jste se měl v Kjótu?“

„Ále, Kjóto je Kjóto. Chrámy a svatyně, jednání s tiskárnami. Nafoukaní obchodníci, co si myslí, že jsou kdovíjak na úrovni. Jsem rád, že jsem zpátky. Tokijčan holt zůstane Tokijčanem.“

Začal jsem svou nacvičenou řeč. „Pane Fudžimoto, řekl jsem mama-san o vaší laskavé nabídce, že byste mi mohl domluvit pohovor ve vašem nakladatelství. Tohle vám posílá. Myslela, že by vám to při oslavě sakurových květů mohlo s kolegy přijít k chuti.“ Zdvihl jsem na pult obrovskou láhev rýžového vína.

„Saké! Panečku, to je ale flanděra! Ta se jen tak nevypije, ani u nás v nakladatelství. To je vážně moc milé!“

„Ne, to vy jste byl milý ke mně. Omlouvám se, ale nemám na to, abych mohl vaši velkorysou nabídku přijmout.“

„Není za co. Není vůbec za co. Přísahám, že jsem se ani trochu neurazil… Byl to jen takový letmý…“ Pan Fudžimoto hledal vhodné slovo, rychle při tom mrkal a nakonec se začal smát, když na žádné nepřišel. „Nemám ti to za zlé, ani v nejmenším. Přece bys nechtěl skončit jako já, ne?“ Pobavilo ho to daleko víc než mě.

„Asi mi nepřísluší to takhle říkat, ale mně by vůbec nevadilo, kdybych skončil jako vy. Máte dobrou práci. Nezapomenutelné motýlky. A úžasný cit pro nejlepší jazzové desky na světě.“

Výjimečně se přestal smát a zahleděl se ven. „Poslední sakurové květy. Na stromě vypadají den ze dne dokonaleji. A když jsou dokonalé, spadnou. Jak jsou jednou na zemi, hned je z nich kaše. Takže opravdu dokonalé jsou vlastně jenom ve chvíli, kdy poletují vzduchem, pouhý okamžik… Tohle asi dokážeme pochopit jen my, Japonci, co myslíš?“

Venku projela dodávka s amplióny, které vyřvávaly předvolební hesla: „Volte Šimizu, jediného kandidáta, který se nebojí bojovat s korupcí!“ Se skřípotem se prohnala kolem jako opilý batmobil. „Šimizu vás nezradí! Šimizu vás nezradí! Šimizu vás nezradí!“

Pan Fudžimoto hrábl prsty do vzduchu. „Proč se věci dějí tak, jak se dějí? Od toho plynového útoku v metru pořád sleduju ty záběry v televizi, tu elitní jednotku slepejšů, která to vyšetřuje, a snažím se pochopit… Proč se věci vůbec dějí? Čím to, že se svět… že se nezasekne? Co ho žene dál?“

Nikdy si nejsem jistý, jestli jsou jeho otázky opravdu otázky. „Vy to víte?“

Pokrčil rameny. „Ne, nevím. Někdy si ale myslím, že tohle je jediná podstatná otázka a že všechny ostatní se do ní jenom vlévají.“ Prohrábl si svou řídnoucí kštici. „Mohla by tou odpovědí být,láska‘?“

Snažil jsem se přemýšlet, ale pořád jsem měl před očima nějaké obrazy. Viděl jsem svého otce – toho muže, o kterém jsem si myslel, že je můj otec –, jak se dívá zadním oknem nějakého auta. Vzpomněl jsem si na bojové nože a taky na to, jak jsem před třemi nebo čtyřmi lety vycházel od McDonalda a v tu chvíli z okna v devátém patře té samé budovy žuchnul na ulici nějaký byznysmen. Rozplácl se tři metry ode mě. Pusu měl dokořán úžasem. Na chodník z ní vytékal tmavý pramínek a hledal si cestu mezi úlomky zubů a rozbitých brýlí.

Vzpomněl jsem si na Tomojino obočí, na její nos, její humor, její přízvuk. Na Tomojo v letadle do Hongkongu. „Radši bych byl pořád tak mladý, abych tohle nepotřeboval vědět.“

Obličej pana Fudžimota se roztáhl do úsměvu, který mu schoval oči. „Ty jsi ale rozumbrada.“ Nakonec si koupil starou desku Johnnyho Hartmana s nádhernou nahrávkou I Let a Song Go Out of My Heart.

Do ucha mi zabloudil komár. Jakmile se dostal dovnitř, dělal mi tam rámus jako elektrický mixér. Cuknul jsem hlavou a toho prevíta zamáčkl. Zrovna jsem otíral jeho tělíčko do papíru, když do krámu napochodovala Takešiho žena. Pošoupla si sluneční brýle do hustých vlasů nad čelem. Doprovázel ji nějaký prudce elegantní chlápek, očividně advokát. Člověk to na nich pozná. Když mi Takeši nabízel tuhle práci, strávil jsem v jejich čijodském bytě celý večer, ale jeho žena na mě teď jen odměřeně kývla a jinak mě ignorovala. Advokát mě nevzal na vědomí vůbec.

„On“ – Takešiho žena to zájmeno vyslovila s typickou trpkostí ex-manželky – „si tyhle prostory jen pronajímá, ale zboží má docela velkou cenu. On se tím teda aspoň vždycky chlubil. Doopravdy mu ale nesou hlavně kadeřnictví. Tohle je vážně jenom koníček. Jeden z jeho mnoha koníčků.“

Advokát něco namítl.

Pak odešli. Takešiho žena se na mě ještě mezi dveřmi otočila. „Můžeš si z toho vzít ponaučení, Satoru. Nikdy nedělej zásadní rozhodnutí, které ti změní život, kvůli nějakému vztahu! To je jako vzít si hypotéku na dům z perníku. Zapamatuj si to.“ A odešla.

Přemýšlel jsem o tom, co řekla, a pustil si k tomu Cheta Bakera. Trubka, která nikam nepospíchá a má celý den na to, aby se tam dostala. A jeho hlas, jako zenové mumlání v měkké prázdnotě. My funny Valentine, You don’t know what love is, I get along without you very well.

Zazvonil telefon. Hysterický Takeši. Zase namol.

„Nepouštěj je dovnitř! Nepouštěj tu šílenou krávu dovnitř!“

„Koho?“

„Moji ženu přece! Ji a toho hajzla, toho podrazáckýho, příživnickýho advokáta, kterej by měl zastupovat mě! Jdou mi po koulích se sekáčkem na maso! Ne abys jim ukázal zboží – nebo účty – na to je zákon – a schovej toho originálního Armstronga z limitovaný série. A taky tu zlatou desku Maiden Voyage. Nacpi si to třeba do trenek nebo–“

„Takeši!“

„Co?“

„Na to už je bohužel trochu pozdě.“

„Co?“

„Už tady byli. Zdrželi se jen pár vteřin, ten advokát si to tu chtěl prohlídnout. Na účty se nedívali, ani nezjišťovali ceny.“

„No to je skvělý. Fakt skvělý. Skvělý. Tohle je teda totální, svinskej zmatek. Ta ženská je jak šílená kráva se dvěma nohama… A jakýma nohama…“ Zavěsil.

Sluneční paprsky měkce ševelily. Na zdi se lehounce pohupovaly stíny větví a menších větviček. Vzpomněl jsem si, jak mě jednou před mnoha lety dvě nebo tři holky od mama-san vzaly s sebou na loďku na jezero. Jedna z mých nejranějších vzpomínek.

Když máte svoje místo, pomáhá vám to, abyste se nezbláznili. Samotným vám v něm ale může být někdy smutno.

Co budu dělat? Vyhrnul jsem si rukáv a podíval se na předloktí. Byl na něm had, kterého mi tam včera odpoledne propiskou nakreslila Tomojo. Ptal jsem se jí, proč zrovna hada. Smála se mi, jako by jí došel vtip, který jsem já nepochopil.

Do mého místa se vkradly dvě myšlenky.

Ta první říkala, že jsme se spolu nevyspali proto, že sex by za námi zamkl vstupní bránu a vykázal nás směrem k východu.

Druhá myšlenka mi jasně naznačila, co mám dělat.

Takešiho žena má možná pravdu – třeba je to risk, udělat důležité rozhodnutí jen proto, že k někomu něco cítíte. Takeši dost často tvrdí totéž. „Člověk si vždycky spočítá až ráno, co ho to jedno vrznutí bude stát,“ říká. Ale proč by měl zrovna Takeši nebo jeho žena někoho poučovat? Když ne láska, tak co jiného?

Podíval jsem se na hodinky. Tři hodiny. Byla kdovíkolik tisíc kilometrů daleko, celé jedno časové pásmo. Mohl bych tady nechat nějaké peníze na zaplacení telefonu.

„Voláš akorát,“ odpověděla Tomojo, jako bych volal z automatu odvedle. „Zrovna vybaluju.“

„Stýská se ti?“

„Malinko, možná.“

„Lhářko! Copak nejsi překvapená, že volám?“

Poznal jsem z jejího hlasu, že se usmívá. „Ani ne. Tak kdy přiletíš?“

A pak jsme mluvili o tom, které letadlo bych mohl stihnout, kam spolu půjdeme, jak o nás řekne otci a jak to udělat, abych vyšel s penězi. Tak blízko Ráji jsem se ještě nikdy necítil.

HONGKONG

Měsíc svítí, svítí ve dne…

Budík jako by byl napojený na nějaký spínač v mojí hlavě. Ten vyšle podnět do ruky, ruka se natáhne a dá povel palci, aby tu věc zamáčkl těsně před tím, než začne pípat. Opakuje se to bez výjimky každé ráno a je úplně fuk, kolik whisky jsem večer vypil nebo v kolik jsem se dostal do postele. Zapomněl jsem.

Do háje! To byl ale hnusnej sen! Podrobnosti si nepamatuju a snad ani nechci. V kanclu udělali šťáru. Přihnal se Huw Llewellyn a s ním čínská policie a taky můj vedoucí ze skauta, na jehož volvo jsem se jednou vykadil. Všichni byli na kolečkových bruslích. Honem chci vymazat soubory týkající se účtu 1390931, které se najednou nějak rozmnožily, ale ne a ne trefit heslo, pokaždé se překlepnu. K-A-T-Y-F-R-B, ne, K-A-T-Y-F-O-R-B-W, zase špatně, musím začít znovu. Ženou se po schodech nahoru, patro za patrem, za sebou nechávají jen rozlité hrnky od kafe, elektrický větrák se zase stočil mým směrem, ve vzduchu se třepetají nezaplacené telefonní účty, jako netopýři za soumraku… Je otevřené okno, ten vítr, je kruté plout čtyřicet dní a nocí proti větru… Myš si klidně zamrzla a odmítá kliknout. Bylo to tohle? Bylo co tohle? Zapomněl jsem.

Kolikrát už se mi zdálo o počítačích? Nejradši bych si zapisoval sny do deníku, ale i to by jim mohlo jednou nahrát, aby mě dostali. Už vidím, jak by ty nejšílenější hned otiskli v novinách. A vězeňští cvokaři by rozebírali moje pornosny mezi regály v supermarketu. Zajímalo by mě, kdo měl první počítačový sen, kdy a kde. Zajímalo by mě, jestli se počítačům taky někdy zdá o lidech.

Llewellyn v kostěných obroučkách. Teprve včera jsem ho potkal a už se mi ten hajzl cpe do podvědomí.

Sakra! Minutová ručička se zase pohnula. Ta druhá krouží kolem a zkušeně navíjí můj život, jako když smotáváte špagát od draka, protože už je čas jít domů. Sakra! Moje ranní rezerva se krátí. Další ráno, co se cítím stejně grogy jako večer. Mám pocit, že mi každou chvíli pukne obličej a rozpadne se na kousky jak velikonoční kraslice. A jako by toho nebylo málo, vsadím se, že na mě zas leze chřipka. Zatracenej Hongkong! Připadám si tu jak knedlík na pařáku. Velikonoce už musejí být za dveřmi. No tak, Neale, zkus dojít aspoň do koupelny. Chce to horkou sprchu. Blbost. Chtělo by to šňupnout trochu speedu, ale zásoby došly.

Jen co se vyhrabu z postele, šlápnu do talíře se studenou vaflí. Sakra! Dneska by snad měla přijít, tak to uklidí. Aspoň tady na mě bude čekat něco k jídlu, až se vrátím. Určitě něco čínského, ale hlavně že to nebude zase vafle.

Do obýváku. Měl jsem vzkaz na záznamníku. Naštěstí jsem v noci nezapomněl zapnout tichý režim, jinak bych nenaspal ani to málo, co jsem naspal. Smetl jsem všechen bordel z gauče na zem, zapnul přehrávání vzkazů a lehnul si…

„Vesele z postele, Neale! Tady Avril. Dík, žes večer zmizel. Nezapomeň, že máš v půl desáté schůzku s právníky pana Waea. Theo si na to chce ještě předtím sednout, takže ve tři čtvrtě na devět bys tu měl být jako na koni. Tak už stav na kafe. Zatím ahoj.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hybatelé.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.