COLM TÓIBÍN

Brooklyn

Vydavatel děkuje za laskavou finanční podporu překladatelskému fondu Ireland Literature Exchange, Dublin, Irsko.

www.irelandliterature.com

info@irelandliterature.com

ISBN 978-80-204-2227-9

Copyright © Colm Tóibín, 2009

Translation and epilogue © Daniela Theinová, 2010

BROOKLYN Film Artwork ©2015 Twentieth Century Fox Film Corporation. All Rights Reserved.

Část první

Eilis Laceyová seděla u okna obývacího pokoje v prvním patře domu v Klášterní ulici, když zahlédla svou sestru, jak se svižným krokem vrací domů z práce. Sledovala Rose, jak přechází ulici ze slunce do stínu, přes ruku novou koženou kabelku, kterou si koupila ve slevách u Cleryho v Dublinu. Přes ramena měla Rose přehozený propínací svetřík krémové barvy. V předsíni stály její golfové hole. Eilis věděla, že za pár minut se pro ni někdo zastaví a sestra se domů nevrátí dřív, než se letní večer vytratí.

Eilisin kurz účetnictví se chýlil ke konci. Na klíně měla příručku o účetních systémech a na stole za zády jí ležela hlavní účetní kniha. Za domácí úkol do ní do kolonek pro „dal“ a „má dáti“ zanesla denní obrat firmy, jejíž údaje si minulý týden poznamenala v odborné škole.

Hned jak uslyšela otevírat vstupní dveře, sešla Eilis dolů. Rose stála v předsíni a před očima si držela kapesní zrcátko. Zevrubně se prohlížela a přitom si nanášela rtěnku a oční stíny a pak ještě ve velkém zrcadle na zdi zkontrolovala celkový dojem a uhladila si vlasy. Eilis tiše sledovala sestru, jak si špičkou jazyka vlhčí rty a znovu se dívá do kapesního zrcátka, dříve než ho schová do kabelky.

Z kuchyně vešla do předsíně matka.

„Moc ti to sluší, Rose,“ řekla. „Budeš v klubu za hvězdu.“

„Umírám hlady,“ řekla Rose, „ale nestihnu se najíst.“

„Přichystám ti potom večeři zvlášť,“ řekla matka. „My s Eilis se najíme teď.“

Rose sáhla do kabelky a vytáhla peněženku. Otevřela ji a na polici položila šilinkovou minci. „Kdybys měla chuť zajít do kina,“ řekla směrem k Eilis.

„A co já?“ zeptala se matka.

„Až se vrátí, tak ti poví, o čem to bylo,“ opáčila Rose.

„No to jsem to pěkně dopracovala!“ řekla matka.

Všechny tři se rozesmály, ale za dveřmi už bylo slyšet, jak zastavuje a troubí auto. Rose si vzala golfové hole a byla pryč.

Později, když matka myla nádobí a Eilis utírala, někdo znovu zaklepal na dveře. Eilis otevřela a na prahu stálo děvče, které znala od vidění z potravin u Kellyho vedle katedrály.

„Slečna Kellyová mě posílá, abych vám vyřídila vzkaz,“ řekla dívka. „Chce s vámi mluvit.“

„Skutečně?“ zeptala se Eilis. „A řekla, o čem se mnou chce mluvit?“

„Ne. Jenom, že se tam máte dneska večer stavit.“

„Ale proč se mnou chce mluvit?“

„Propáníčka, to já nevím, slečno. Já se na to neptala. Mám se teda vrátit a zeptat se jí?“

„Ne, to není třeba. Ale jsi si jistá, že ten vzkaz je pro mě?“

„Určitě, slečno. Říkala, že za ní máte zajít.“

Vzhledem k tomu, že se stejně rozhodla nechat kino na jindy a účetní knihy už měla pro dnešek dost, převlékla se Eilis do jiných šatů, vzala si propínací svetr a vyšla ven. Šla Klášterní a Trámovou ulicí až na Tržiště a pak nahoru do kopce ke katedrále. Obchod slečny Kellyové měl zavřeno, a tak Eilis zaklepala na vedlejší dveře, které vedly do horního patra, kde slečna Kellyová bydlela. Ve dveřích se znovu objevilo děvče, které bylo předtím u nich doma, a řeklo jí, aby počkala v předsíni.

Eilis slyšela seshora hlasy a kroky, pak se děvče vrátilo s tím, že slečna Kellyová za chvíli přijde.

Znala slečnu Kellyovou od vidění, její matka však v obchodě nenakupovala, protože byl příliš drahý. Navíc měla pocit, že matka slečnu Kellyovou nemá příliš v lásce, i když ji nenapadal žádný důvod, proč by to tak mělo být. Říkalo se, že slečna Kellyová má nejlepší šunku ve městě a máslo z nejlepší mlékárny a vůbec všechno nejčerstvější, včetně smetany, ale Eilis si byla téměř jistá, že v obchodě nikdy nebyla, jen párkrát nahlédla dovnitř, když procházela kolem, a viděla slečnu Kellyovou, jak stojí za pultem.

Slečna Kellyová sešla pomalu po schodech do předsíně a rozsvítila.

„Takže,“ řekla, a pak ještě jednou, jakoby na pozdrav. Neusmála se.

Eilis už chtěla začít vysvětlovat, že pro ni poslala, a zeptat se zdvořile, zda nepřichází nevhod, ale způsob, jímž si ji slečna Kellyová měřila, ji přiměl k tomu, že raději mlčela. Chování slečny Kellyové bylo tak zvláštní, že Eilis uvažovala, jestli ji snad někdo jiný z města neurazil a ona si ji s ním nespletla.

„Tak tady vás máme,“ řekla slečna Kellyová.

Eilis si všimla několika černých deštníků opřených o věšák v předsíni.

„Proslýchá se, že jste bez práce a přitom máte hlavu na čísla.“

„Skutečně?“

„Ovšem, celé město, nebo alespoň každý, kdo něco znamená, sem chodí nakupovat, a tak se mi leccos donese.“

Eilis uvažovala, jestli to má být narážka na matčino důsledné nakupování v jiném hokynářství, ale nebyla si jistá, protože silná skla v brýlích slečny Kellyové zkreslovala výraz v její tváři.

„A v neděli tu vždycky máme takový nával, že nevíme, kam dřív. Taky jsme jediní, kdo má otevřeno. A chodí k nám všichni, dobří, špatní i nijací. Obyčejně otevírám po mši o sedmé, a mezi koncem deváté a koncem jedenácté tady nebývá k hnutí. Mám tu na výpomoc Mary, jenže ta je i ve svých světlejších momentech tak pomalá, že jsem se začala ohlížet po někom bystřejším, kdo by lidi aspoň poznal a dával jim správně nazpátek. Ovšem jenom na neděle, aby bylo jasno. Po zbytek týdne si poradíme samy. A vás mi někdo doporučil. Poptala jsem se na vás a bylo by to za sedm šilinků šest pencí, aspoň byste trochu vypomohla vaší máti.“

Eilis napadlo, že slečna Kellyová mluví, jako by líčila nějaké protrpěné příkoří, a že za každou větou pevně svírá rty.

„Tak a to je všechno, co jsem vám chtěla. Můžete začít hned v neděli, ale přijďte zítra, abyste si zapamatovala všechny ceny a naučila se zacházet s váhou a kráječem. Budete si muset svázat vlasy a u Dana Bolgera nebo Burkea O’Learyho si koupit pořádný pracovní plášť.“

Eilis si už do paměti zapisovala každé slovo rozhovoru, aby jej pak mohla vylíčit matce a Rose. Nenapadalo ji nic chytrého, co by slečně Kellyové mohla říct, aniž by ji otevřeně urazila, a tak raději mlčela.

„Takže?“ zeptala se slečna Kellyová.

Eilis došlo, že nabídku nemůže odmítnout. Pořád to bylo lepší než nic, a ona v tu chvíli měla méně než nic.

„Ovšemže, slečno,“ řekla. „Začnu, kdykoliv se vám to hodí.“

„A v neděli můžete zajít na mši o sedmé. Tak to děláme my. A otevřeme pak hned, jak skončí.“

„To je skvělé,“ řekla Eilis.

„No tak zítra přijďte. A kdybych měla moc práce, pošlu vás zase domů, nebo můžete zatím plnit sáčky s cukrem anebo, pokud budu mít čas, vám ukážu, jak to tady chodí.“

„Děkuji, slečno,“ řekla Eilis.

„Vaše máti bude ráda, že něco máte. A sestra taky,“ řekla slečna Kellyová. „Slyšela jsem, že je v golfu hotová přebornice. Tak se pěkně vraťte domů. Dveře si otevřete sama.“

Slečna Kellyová se otočila a vydala se pomalu po schodech nahoru. Cestou domů Eilis odhadovala, že zatímco matce udělá radost, že si může sama něco vydělat, v Rosiných očích pro ni práce za pultem hokynářství nebude dost dobrá. Zvažovala, jestli jí to Rose otevřeně řekne.

Cestou domů se stavila u své nejlepší kamarádky Nancy Byrneové a ukázalo se, že už je u ní také jejich společná kamarádka Annette O’Brienová. Vzhledem k tomu, že Byrneovi měli dole jen jednu místnost, která sloužila jako kuchyně, jídelna i obývací pokoj, a protože bylo zřejmé, že se Nancy chce podělit o nějaké novinky, z nichž část už Annette slyšela, využila Nancy Eilisin příchod jako záminku k tomu, aby se šly projít ven, kde si budou moci nerušeně povídat.

„Stalo se něco?“ zeptala se Eilis, hned jak vyšly na ulici.

„Počkej, dokud nebudem co nejdál od domu,“ řekla Nancy. „Máti něco tuší, ale já jí nic neřeknu.“

Sešly dolů z Klášterního vrchu, přešly silnici U Mlýnského parku a pokračovaly po nábřeží k Ringwoodu.

„Klofla George Sheridana,“ řekla Annette.

„Kdy?“ zeptala se Eilis.

„V neděli na zábavě v Literárním spolku,“ řekla Nancy.

„Měla jsem za to, žes tvrdila, že nejdeš.“

„To jsem tvrdila, ale nakonec jsem šla.“

„Protančila s ním večer,“ řekla Annette.

„Neprotančila. Jen poslední čtyři tance a pak mě doprovodil domů. Ale všichni to viděli. Divím se, že se ti to ještě nedoneslo.“

„A kdy se s ním zase uvidíš?“ zeptala se Eilis.

„To netuším,“ vzdychla Nancy. „Možná, až ho příště zase potkám někde na ulici. Včera kolem mě projížděl autem a zatroubil. Být tam v neděli ještě někdo jiný, chci říct někdo v jeho postavení, tak by s ní určitě taky tancoval. Jenomže nebyl. Přišel s Jimem Farrellem a ten tam jen stál a civěl na nás.“

„To jsem zvědavá, co tomu řekne jeho matka, jestli na to přijde,“ řekla Annette. „Je úplně příšerná. Strašně nerada do toho krámu chodím, když tam George není. Máma mě tam jednou poslala, abych zašla pro dva plátky slaniny, a ta bába mi řekla, že slaninu na páry nevede.“

Pak jim Eilis řekla o tom, jak jí slečna Kellyová nabídla o nedělích práci ve svém hokynářství.

„Doufám, žes jí řekla, kam si to má laskavě strčit,“ řekla Nancy.

„Řekla jsem, že to beru. Nic mi to neudělá. A navíc si tím pádem můžu dovolit zajít s vámi za svoje do spolku a dohlídnout, aby tě nikdo nezneužíval jen tak pro pobavení.“

„Ale tak to nebylo,“ řekla Nancy. „Byl milý.“

„Kdy se s ním zase uvidíš?“ opakovala Eilis.

„Zajdeš tam v neděli se mnou?“ zeptala se Nancy. „Třeba tam ani nebude, ale Annette nemůže a já budu potřebovat podporu, kdyby se náhodou objevil a nepřišel pro mě nebo se na mě třeba ani nepodíval.“

„Asi budu po celém dni u Kellyové příšerně utahaná.“

„Ale půjdeš, že jo?“

„Už jsem tam celou věčnost nebyla,“ řekla Eilis. „A jdou mi na nervy všichni ti balíci z okolí, a kluci z města jsou snad ještě horší. Do jednoho přiopilí a jediné, co je zajímá, je, jak tě dostat do Koželužné.“

„George takový není,“ řekla Nancy.

„Na to je moc velká fajnovka – ten by do Koželužné ani nepáchnul,“ řekla Annette.

„Tak mu zkusíme říct, aby do budoucna zvážil prodej slaniny na páry,“ řekla Eilis.

„Nikdo mu nic říkat nebude,“ řekla Nancy. „Ale vážně chceš dělat u té Kellyové? Tu by ta slanina taky mohla zajímat.“

V průběhu příštích dvou dní prošla slečna Kellyová s Eilis celý obchod, položku za položkou. Když si Eilis řekla o kus papíru, aby si mohla poznamenat různé druhy čaje a velikosti balení, odbyla ji slečna Kellyová s tím, že by jenom plýtvala časem, kdyby si všechno zapisovala. Mnohem lepší podle ní bylo všechno si rovnou zapamatovat. Cigarety, máslo, čaj, chleba, mléko v lahvích, balíčky sušenek, dušená šunka a hovězí lunchmeat patřily v neděli k nejprodávanějšímu zboží; hned po nich přišly na řadu plechovky sardinek a lososa, konzervy s mandarinkami, hruškami a ovocným salátem, sklenice s kuřecí a šunkovou pěnou, sendvičová pomazánka a tatarská omáčka. Každou z těchto věcí slečna Eilis nejdříve ukázala a pak jí sdělila, kolik stojí. Když měla pocit, že si Eilis ceny pamatuje, přešla k dalšímu zboží, jako jsou mrkev a smetana, lahve s limonádou, rajčata, hlávky salátu, čerstvé ovoce a nanuky.

„A taky v neděli přijdou lidi, co si sem s prominutím chodí pro věci, které si měli nakoupit přes týden. Ale co nadělám, že?“ Slečna Kellyová znechuceně našpulila rty a jmenovala mýdlo, šampon, toaletní papír a zubní pastu a oznamovala, kolik co z toho stojí.

Někteří, dodávala, si v neděli kupovali sáčky cukru nebo soli, anebo dokonce pepř, ale těch bylo jen málo. A byli i takoví, kteří si chodili pro cukrový sirup a jedlou sodu nebo mouku, ale většina těchhle věcí se prodávala hlavně v sobotu.

A vždycky jsou tu děti, říkala slečna Kellyová, které chodí na čokoládové tyčinky a karamelky, sáčky šumáku nebo gumové bonbony, a mužští, kteří si přijdou pro kusovky a zápalky, ale o ty se postará Mary, protože je příliš tupá, aby mohla brát velké objednávky a pamatovat si ceny, a často je, pokračovala slečna Kellyová, spíš přítěží než k pomoci, když se do krámu nahrne spousta lidí.

„Nemůžu jí vtlouct do hlavy, aby na lidi přestala bezdůvodně civět. Natož na některé stálé zákazníky.“

Eilis viděla, že obchod je dobře zásobený. Nabízel řadu různých značek čaje, z nichž některé byly velmi drahé, a všechny stály víc než v Hayesově hokynářství v Klášterní, v L&N v Trámové nebo u Sheridanů na Tržišti.

„Budete se muset naučit, jak sypat cukr do sáčků a jak zabalit bochník chleba,“ řekla slečna Kellyová. „To je, musím nechat, jedna z věcí, v nichž je Mary dobrá, pánbůh jí pomáhej.“

Eilis si všimla, jak během těch dní, kdy dostávala školení, slečna Kellyová pokaždé změnila tón hlasu, když do obchodu vešel nový zákazník. Někdy neříkala vůbec nic, jen zatínala čelisti a stála za pultem v postoji, který jasně naznačoval, že jí přítomnost zákazníka není po chuti a že čeká jen na chvíli, kdy z jejího obchodu zase odejde. Na jiné se stroze usmívala a snášela je jakoby s neradostnou útrpností, a když si od nich brala peníze, tvářila se, jako by jim dělala kdovíjakou laskavost. A pak tu byli zákazníci, které vítala s otevřenou náručí a oslovovala je jménem. Mnozí u ní měli otevřený účet, a tak nedocházelo k žádným peněžním transakcím, ale částky se zaznamenávaly do knihy, zatímco padaly dotazy na zdraví a poznámky o počasí a kvalitě šunky nebo slaniny, nebo nabídky pečiva – od běžných bochníků přes šišky s kachními játry až po rozinkový chlebíček.

„A snažím se zaučit tuhle mladou dámu,“ řekla zákaznici, které si, jak se zdálo, cenila ze všech nejvíc, ženě s čerstvou trvalou, kterou Eilis nikdy předtím neviděla. „Snažím se ji zaučit a doufám, že v sobě má kromě dobré vůle i něco navíc, protože takové Mary, pánbůh jí pomáhej, vůle rozhodně nechybí, ale moc platné jí to není, kdepak, je to dočista k ničemu. Snad bude bystrá, chytrá a spolehlivá, jenže takovou aby dneska člověk pohledal.“

Eilis pohlédla na Mary, která přešlapovala u kasy a bedlivě naslouchala.

„Jenže pánbůh nás stvořil všelijaké,“ řekla slečna Kellyová.

„To máte pravdu, slečno Kellyová,“ řekla žena s trvalou, ukládajíc nákup do síťové tašky. „Ale nakonec není proč si stěžovat, není to tak? Vždyť je taky potřeba, aby někdo zametal ulice.“

V sobotu si za peníze vypůjčené od matky koupila u Dana Bolgera tmavozelený pracovní plášť. Večer si jí řekla o budík – ráno bude muset vstávat před šestou.

Poté co Jack, který jí byl věkem nejblíže, následoval oba starší bratry do Birminghamu, přestěhovala se Eilis do jejich pokoje a přenechala Rose místnost, kterou předtím sdílely a v níž matka každé ráno uklidila a pečlivě všechno srovnala. Měla jen nízkou penzi, a tak byly závislé na příjmech Rose, zaměstnané v kanceláři Davisových mlýnů. Její plat pokrýval téměř veškeré jejich náklady. Všechno, co měly navíc, přicházelo sporadicky od chlapců z Anglie. Dvakrát ročně během výprodejů jezdila Rose do Dublinu, odkud se v lednu pokaždé vracela s novým pláštěm a kostýmem a v srpnu zase s novými šaty a svetříky, sukněmi a halenkami, které často vybírala s ohledem na to, aby hned nevyšly z módy, a ukládala je do skříně na příští rok. Většina Rosiných známých byly vdané ženy, často starší, s už odrostlými dětmi, nebo manželky mužů zaměstnaných v bankách, které si mohly dovolit chodit v létě po večerech na golf a o víkendech hrát smíšenou čtyřhru.

Rose bylo třicet a Eilis se zdála s každým rokem půvabnější, i když přesto, že už měla několik známostí, zůstávala svobodná. Často říkávala, že má mnohem lepší život než většina jejích bývalých spolužaček, které ve městě potkávala s kočárky. Eilis byla na svou sestru pyšná – na to, jak dbá o svůj vzhled a jak si dává záležet na tom, s kým se ve městě i v klubu stýká. Věděla, že Rose se pro ni také pokoušela získat práci u nich v kanceláři a že je to Rose, kdo jí platí učebnice, když teď studuje vedení účtů a základy účetnictví, ale byla si také vědoma toho, že v celém Enniscorthy přinejmenším pro tuto chvíli o pořádnou práci nezavadí, což platilo pro všechny, bez ohledu na kvalifikaci.

Eilis o nabídce slečny Kellyové Rose neřekla. Ale jak procházela zaškolením, uchovávala v paměti každou maličkost a všechno pak dopodrobna líčila matce, která se smála a chtěla po ní, aby některé momenty popisovala znovu.

„Ta Kellyová,“ říkala maminka, „je stejně nesnesitelná jako její matka, a to jsem od někoho, kdo tam kdysi pracoval, slyšela, že byla hotovým ztělesněním ďábla. A přitom byla před svatbou jen děvečkou u Roche. U Kellyho bývala kromě krámu také ubytovna a pro všechny, kdo u ní pracovali, nebo tam jenom bydleli či nakupovali, byla ztělesněním ďábla. Pokud ovšem neměli hromadu peněz nebo nepatřili k duchovenstvu.“

„Jsem tam jen do té doby, než se objeví něco jiného,“ namítla Eilis.

„To jsem taky řekla Rose, když jsem s ní o tom mluvila,“ souhlasila matka. „A kdyby se ti do toho chtěla míchat, tak ji neposlouchej.“

Ale Rose se o budoucím zaměstnání Eilis u slečny Kellyové ani nezmínila. Místo toho jí věnovala světle žlutý propínací svetřík, který sama téměř nenosila, a trvala na tom, že jí ta barva nesedí, zatímco Eilis půjde lépe k vlasům. Dala jí také rtěnku. V sobotu byla dlouho do noci venku, takže nebyla doma, když si šla Eilis brzy lehnout – přestože Nancy s Annette vyrazily do kina –, aby byla ráno čerstvá, vzhledem k tomu, že ji čekal první pracovní den u slečny Kellyové.

Jen jedinkrát v životě, a to už hodně dávno, byla Eilis v kostele na sedmé – jednou o Vánocích, když byl tatínek ještě naživu a chlapci bydleli doma. Pamatovala si, jak se s maminkou po špičkách vykradly z domu, zatímco ostatní spali, a dárky nechaly pod stromečkem nahoře v obývacím pokoji a jak se vrátily právě ve chvíli, kdy chlapci a Rose s tatínkem začali s rozbalováním. Vybavovala si tmu, zimu a příjemně prázdné město. Tentokrát vyšla z domu ve chvíli, kdy odzvonilo dvacet minut do sedmé, v papírové tašce si nesla pracovní plášť, vlasy měla svázané do ohonu, a jak procházela ulicemi ke katedrále, ujišťovala se, že dorazí včas.

Vzpomínala si, že tenkrát před lety o Vánocích byly lavice v prostřední řadě katedrály téměř všechny plné. Ženy, které před sebou měly dlouhé dopoledne v kuchyni, potřebovaly začít brzy ráno. Rozhlédla se, jestli neuvidí slečnu Kellyovou, ale všimla si jí až při přijímání, kdy se ukázalo, že celou dobu seděla vedle ní přes uličku. Dívala se za ní, jak kráčí hlavní uličkou s rukama sepjatýma a očima sklopenýma k zemi, následována Mary, která měla na hlavě černou mantilu. Napadlo ji, že se obě postí, zrovna tak jako ona, a uvažovala, kdy asi budou snídat.

Když bylo po mši, rozhodla se nečekat na slečnu Kellyovou v katedrále, ale postávala chvíli u novinového stánku, kde zrovna rozdělávali balíky s novinami, a pak přešla ke krámu a čekala před domem. Když se slečna Kellyová konečně objevila, nepozdravila, ani se na ni neusmála, ale zamířila nevrle k bočnímu vchodu a přikázala Eilis a Mary, aby počkaly venku. Když odemkla hlavní vchod obchodu a rozsvítila světla, šla Mary dozadu a začala nosit bochníky chleba na pult. Eilis došlo, že je to včerejší chléb – v neděli se chleba nerozvážel. Stoupla si a sledovala slečnu Kellyovou, jak rozbaluje novou ruličku dlouhé mucholapky a přikazuje Mary, aby si stoupla na pult, upevnila ji na strop a sundala starou, která už byla celá pokrytá mrtvými mouchami.

„Nikdo nemá v lásce mouchy,“ řekla slečna Kellyová, „a zvlášť ne v neděli.“

Zanedlouho přišli do obchodu dva nebo tři lidé pro cigarety. Přestože Eilis už měla na sobě plášť, nařídila slečna Kellyová Mary, aby se o ně postarala. Když odešli, poslala slečna Kellyová Mary nahoru, aby uvařila konvici čaje a odnesla ji do novinového stánku výměnou, jak Eilis pochopila, za výtisk Sunday Press, který slečna Kellyová přehnula a odložila stranou. Eilis zaznamenala, že ani slečna Kellyová, ani Mary zatím nic nejedly ani nepily. Slečna Kellyová ji vedla do zadní místnosti.

„Tamhleten chleba,“ řekla a ukázala na stůl, „je nejčerstvější.“ Přivezli ho včera večer až od Stafforda, ale bude jen pro zvláštní zákazníky. Takže na něj za žádnou cenu nesahejte. Ten druhý bude pro většinu ostatních dobrý až dost. A nemáme rajčata. Tamhleta se nesmí nikomu dostat, jen pokud vydám zvláštní pokyny.“

Po mši o deváté dorazil první nápor lidí. Ti, kdo chtěli cigarety a sladkosti, jakoby už věděli, že se mají obrátit přímo na Mary. Slečna Kellyová stála stranou a střídavě sledovala dveře a Eilis. Zkontrolovala každou částku, kterou Eilis zapsala, rázně jí poradila, když si nemohla vzpomenout na cenu, a sama po ní všechno znovu zapsala a přepočítala a nedovolila jí vrátit zákazníkovi zpátky, dokud sama neviděla, čím platí. Kromě toho zdravila jisté zákazníky jménem a posílala je dopředu trvajíc na tom, že Eilis hned všeho nechá a bude se jim věnovat.

„Á, paní Prendergastová,“ řekla, „tahle nová se vám bude hned věnovat a Mary vám potom všechno odnosí do vozu.“

„Nejdřív musím dodělat tohle,“ řekla Eilis, které k dokončení jiné zakázky zbývalo sečíst už jen pár položek.

„Ať to dodělá Mary,“ řekla slečna Kellyová.

Tou dobou už byla u pultu fronta nejméně pěti zákazníků. „Teď jsem na řadě já,“ křikl jeden z nich, když se slečna Kellyová vrátila k pultu s další dávkou chleba.

„Prosím vás, pane, máme tu plno, takže budete muset počkat, až na vás přijde řada.“

„Ale já už byl na řadě,“ říkal ten muž, „a přitom jste vzaly tady tu paní.“

„Takže co si přejete?“

Muž držel v ruce nákupní seznam.

„Eilis se vám bude hned věnovat,“ řekla slečna Kellyová, „ale až obslouží tady paní Murphyovou.“

„Ta taky přišla až po mně,“ říkal muž.

„Obávám se, že se mýlíte,“ řekla slečna Kellyová. „Tak Eilis, pospěšte si, tady pán už čeká. Nikdo tu nemá času nazbyt, takže přijde okamžitě na řadu, hned po paní Murphyové. Kolik jste říkala, že stojí tenhle čaj?“

A tak to šlo až téměř do jedné hodiny. Neměly jedinou přestávku, nic k jídlu ani k pití a Eilis padala hlady. Nikdo nebyl obsloužen tak, jak přišel. Slečna Kellyová prozradila některým svým zákaznicím, mezi nimiž byly také dvě, které se znaly s Rose a přátelsky Eilis pozdravily, že má vzadu krásná čerstvá rajčata. To, že Eilis ty dámy zná, na ni podle všeho udělalo dojem. Sama jim rajčata vážila, přičemž jiným zákaznicím tvrdila, že dnes žádná rajčata nemá, a to vůbec žádná. Upřednostňovaným zákazníkům přinášela otevřeně, téměř pyšně onen čerstvý chléb. Eilis si uvědomovala, že v celém městě není žádný jiný obchod, který by byl tak dobře zásobený, a k tomu měl otevřeno v neděli dopoledne, nicméně zároveň měla pocit, že sem lidé chodí jenom ze zvyku, že jim čekání vesměs nijak nevadí, a že jim snad to strkání a tlačenice dělají dokonce dobře.

I když si předsevzala, že se o svém dni u slečny Kellyové večer u jídla sama nezmíní, pokud Rose téma nenadhodí jako první, neudržela se, a sotva dosedly ke stolu, začala líčit zážitky z nové práce.

„Já do toho krámu vkročila jen jednou,“ řekla Rose, „když jsem šla z kostela, a ona napřed obsloužila Mary Delahuntovou. V tu ránu jsem se otočila a šla jsem pryč. A něco tam páchlo. Nemám tušení, co to mohlo být. Zotročuje tam tu malou holku, není to tak? Vzala ji k sobě z kláštera.“

„Její táta byl docela hodný člověk,“ řekla matka, „ale byla bez šance, protože její matka byla, jak jsem ti říkala, Eilis, ztělesněné zlo. Říkalo se, že když se u nich opařila jedna z děveček, nenechala ji ani zajít k doktorovi. Ta ženská tam Nelly zaměstnávala od chvíle, co se naučila chodit. Nikdy ji nepustila ven, to je celý její problém.“

„Nelly Kellyová?“ zeptala se Rose. „Tak se doopravdy jmenuje?“

„Ve škole se jí říkalo jinak.“

„Jak?“

„Všichni jí říkali Nelly Zelí. Jeptišky neměly šanci nám v tom zabránit. Dobře si na ni pamatuju, byla asi o rok nebo dva níž. V klášteře U Milosrdných se za ní vždycky táhlo tak pět šest děvčat a pokřikovalo za ní ‚Kyselý Zelí ‘. Ani se nedivím, že tak zatrpkla.“

Chvíli bylo ticho, zatímco Rose s Eilis si to rovnaly v hlavě.

„Člověk neví, jestli se má smát, nebo plakat,“ řekla Rose.

V průběhu večeře se ukázalo, že Eilis dokáže napodobit hlas slečny Kellyové tak věrně, až se sestra s matkou musejí smát. Ráda by věděla, jestli je sama, komu to připomíná, jak Jack, nejmladší z bratrů, vždycky imitoval nedělní kázání, sportovní komentátory z rádia, učitele ze školy a řadu dalších lidí z města a jak se u toho vždycky všichni nasmáli. Netušila, jestli si sestra s maminkou uvědomují, že je to poprvé od té doby, co se Jack vypravil za staršími bratry do Birminghamu, co mají u stolu takhle veselo. Měla velkou chuť se o tom zmínit, ale věděla, že maminku by to roztesknilo. Dokonce i když od něho přišel dopis, koloval z ruky do ruky beze slova. A tak dál napodobovala slečnu Kellyovou a přestala až ve chvíli, kdy někdo přijel vyzvednout Rose, aby šla na golf, a Eilis s matkou sklidily ze stolu a pustily se do mytí nádobí.

V devět hodin večer zazvonila Eilis u Nancy Byrneové s vědomím, že nevěnovala dostatečnou péči svému vzhledu. Umyla si vlasy a hodila na sebe letní šaty, ale cítila, že k eleganci má daleko, a byla smířená s tím, že pokud zůstane Nancy déle než na jeden tanec s Georgem Sheridanem, vydá se zpátky domů sama. Byla ráda, že ji Rose před odchodem z domu neviděla, protože by nepochybně trvala na tom, aby si něco udělala s vlasy, nalíčila se a celkově se víc upravila.

„Takže zásada je,“ řekla Nancy, „že o George Sheridana okem nezavadíme, ani kdyby tam byl s celou sešlostí z ragbyového klubu, nebo tam třeba vůbec nebyl. V neděli ta jejich sešlost jezdívá často do Courtownu. Takže musíme být hluboce zabrané do hovoru. A s nikým jiným netančím, kdyby náhodou zrovna dorazil a uviděl mě. A pokud by si to k nám někdo namířil, že nás chce vyzvat na parket, prostě se zvedáme a odcházíme na záchod.“

Bylo zřejmé, že Nancy s pomocí své sestry a matky, jimž oběma se nakonec svěřila s tím, že minulou neděli tančila s Georgem Sheridanem, věnovala nemalé úsilí svému vzhledu. Den předtím si nechala udělat účes. Měla na sobě modré šaty, které Eilis předtím viděla jen jednou, a zrovna se líčila u zrcadla v koupelně, kam za ní její sestra i matka střídavě docházely s radami a slovy ocenění a obdivu.

Klášterní ulicí prošly mlčky do Kostelní a pak zahnuly do Zámecké, kde vešly do budovy Literárního spolku a vystoupaly po schodech nahoru do sálu. Eilis se Nancy nedivila, že je tak nervózní. Byl to už rok, co ji právě v tomhle sále potupně opustil její tehdejší přítel, který se tu jednou objevil s jinou a protančil s ní celý večer, aniž si Nancy, která se na to musela dívat, vůbec všiml. Později odjel do Anglie a domů se vrátil jenom nakrátko, aby se s tou druhou oženil. George Sheridan byl nejen hezký a měl auto, ale vedl výborně prosperující obchod na Tržišti. Po smrti své matky ho měl celý zdědit. Rozhlížely se po parketu předstírajíce, že nehledají nikoho konkrétního, a Eilis uvažovala, že pro Nancy, která prodávala v masně u Buttleových, musí být představa známosti s Georgem Sheridanem snem, z něhož se nechce nikdy probudit.

Na parketu se vlnilo několik párů a nedaleko východu postávalo pár mladíků.

„Vypadají, jako by vyrazili na dobytčí trh,“ řekla Nancy. „Bože, jak já tu pomádu nesnáším.“

„Kdyby si to sem někdo z nich náhodou namířil, tak okamžitě vstávám,“ řekla Eilis, „a ty mu řekneš, že se mnou musíš do šatny.“

„Škoda že nepijeme z lahve a nemáme předkus ani mastné vlasy,“ řekla Nancy.

Sál se postupně zaplňoval, ale po Georgi Sheridanovi nebylo ani vidu, ani slechu. A i když sálem přecházeli tanečníci pro partnerky, Nancyiným a Eilisiným směrem se nikdo nevydal.

„Budou si o nás šuškat, že jsme čekanky,“ řekla Nancy.

„Mohli by si šuškat i horší věci,“ řekla Eilis.

„To je pravda. Třeba že jsme autobus do Courtnacuddy?“ řekla Nancy.

Dokonce i když se obě konečně přestaly smát a začaly se znovu rozhlížet po sále, jedna z nich co chvíli znovu dostala záchvat smíchu a druhá se od ní nakazila.

„Musíme vypadat jako blázni,“ řekla Eilis.

V tom Nancy vedle ní zvážněla. Když se Eilis podívala směrem k baru, kde se prodávalo pití, zjistila, že George Sheridan s Jimem Farrellem a některými dalšími jejich známými z ragbyového klubu mezitím dorazili a že je s nimi také několik děvčat. Otec Jima Farrella měl v Trámové ulici hospodu.

„A je to,“ zašeptala Nancy. „Jdu domů.“

„Počkej, neblázni,“ řekla Eilis. „Až dohrají tuhle sérii, zajdeme na záchod a probereme, co dál.“

Počkaly tedy a pak se vydaly přes prázdný parket. Eilis předpokládala, že si jich George Sheridan musel všimnout. Na záchodě Nancy přesvědčila, aby zatím nic nepodnikala, že se spolu vrátí zpátky, jakmile bude další tanec v plném proudu. Eilis cestou přes sál pohlédla směrem, kde stál George s přáteli, a zachytila jeho pohled. Zatímco se rozhlížely a hledaly místo k sezení, zrudla Nancy do nachova, jako někdo, koho jeptišky poslaly za dveře na hanbu. Mlčky si sedly, zatímco kolem nich se tančilo. Eilis by ráda Nancy povzbudila, ale napadaly ji jen samé nejapnosti, a tak raději mlčela, přestože jí bylo jasné, že na ně musí být žalostný pohled, pokud si jich někdo všímá. Rozhodla se, že kdyby Nancy ještě jen naznačila, že by se, až dohrají sérii, měly zvednout a odejít, nebude tentokrát protestovat. Vlastně si ani nic jiného nepřála; věděla, že dříve nebo později se tomu spolu zasmějí.

Ale po skončení série k nim po parketu přešel George, a dokonce ještě než hudba začala znovu hrát, požádal Nancy o tanec. Když Nancy vstávala, usmál se na Eilis a ona se usmála na něj. Začali tančit, přičemž George něco nonšalantně vykládal, zatímco na Nancy bylo vidět, jak se ze všech sil snaží vypadat radostně a uvolněně. Eilis se raději dívala jinam, aby ji neuváděla do ještě větších rozpaků, a pak zírala do země v naději, že pro ni nikdo nepřijde. Nejjednodušší by bylo, říkala si, kdyby George rovnou požádal Nancy o další tanec a ona by mohla v tichosti zmizet.

Namísto toho se k ní vrátili a oznámili jí, že si jdou k baru pro limonádu a že George by rád pozval také Eilis. Vstala a přešla s nimi na druhou stranu sálu. Jim Farrell stál u baru a držel Georgeovi místo. Někteří jejich další přátelé, z nichž Eilis jednoho nebo dva znala jménem a další podle vidění, stáli poblíž. Když se blížili, Jim Farrell se otočil čelem k nim, ale loktem se dál opíral o barový pult. Změřil si Nancy i Eilis od hlavy k patě pohledem, aniž jim pokynul na pozdrav nebo řekl jediné slovo, a pak přistoupil k Georgeovi a něco mu řekl.

Poté začali znovu hrát a někteří jejich známí šli tančit, Jim Farrell však zůstal na místě. Jakmile George podal Nancy a Eilis sklenice s limonádou, představil obě Jimovi Farrellovi, který jen stroze pokynul, ani se nenamáhal podat jim ruku. George vypadal poněkud zaraženě a chvíli jen stál a upíjel limonádu. Řekl něco Nancy a ona odpověděla. Pak se znovu napil. Eilis byla zvědavá, co udělá. Bylo zřejmé, že jeho známému se Nancy a Eilis nezamlouvají a že nemá v úmyslu se s nimi bavit. Eilis litovala, že přijala jejich pozvání. S pohledem upřeným do země upíjela ze sklenice. Pak zvedla oči a uviděla, jak si Jim Farrell chladně prohlíží Nancy. Když si všiml, že ho sleduje, pootočil se a stejně lhostejně se zahleděl na ni. Na sobě měl, jak si všimla, drahé sportovní sako a košili s kravatou.

George postavil sklenici na pult a vyzval Nancy k tanci. Pokynul Jimovi, jako by mu chtěl naznačit, že má udělat totéž. Nancy se usmála na George, pak na Eilis a na Jima, odložila pití a šla s ním na parket. Vypadala teď klidnější a šťastná. Eilis se rozhlédla a zjistila, že jsou u baru s Jimem Farrellem sami a že na dámské straně sálu nezůstalo ani jedno volné místo. Pokud se nevydá znovu na záchod nebo domů, je tu v pasti. Jim Farrell k ní přikročil blíž a na okamžik se zdálo, že ji chce požádat o tanec. Eilis cítila, že nemá na vybranou, a tak byla připravená souhlasit; nechtěla urazit Georgeova známého. Ale ve chvíli, kdy se rozhodla, si to Jim Farrell podle všeho rozmyslel, ustoupil, a jako by byla vzduch, začal se téměř pánovitě rozhlížet po sále. Ani jednou už na ni nepohlédl, a tak když skončila série, vyhledala Eilis Nancy, tiše jí oznámila, že odchází a že se brzy uvidí. Potřásla si rukou s Georgem a omluvila se, že je unavená, a pak co nejdůstojněji opustila sál.

Druhého dne u večeře vyprávěla všechno matce a Rose. Zprvu je zaujala novinka, že Nancy tančila dvě neděle po sobě s Georgem Sheridanem, ale mnohem víc je dopálilo, když jim Eilis vyprávěla, jak hrubý k ní byl Jim Farrell.

„Být tebou, tak už do toho spolku ani nepáchnu,“ řekla Rose.

„Tatínek se kdysi znával s jeho otcem,“ řekla matka. „Před lety spolu párkrát byli na dostizích. A táta občas zašel k Farrellovým do výčepu. Je to moc dobře vedený lokál. A jeho matka je přece tak milá, původem je Dugganová z Glenbrienu. To ho musel takhle zkazit ten ragbyový klub a jeho rodiče jsou jistě nešťastní, že mají ze syna takového náfuku, zvlášť když mají jen jeho.“

„Chová se jako náfuka a taky tak vypadá,“ řekla Rose.

„Jisté je, že včera neměl dobrou náladu,“ řekla Eilis. „Co já vím. Nejspíš si myslí, že by se George měl věnovat někomu důležitějšímu než Nancy.“

„To není žádná omluva,“ řekla matka. „Nancy Byrneová patří k nejhezčím děvčatům ve městě a George by se mohl považovat za šťastlivce, kdyby ji dostal.“

„Jen jestli tak uvažuje i jeho matka,“ řekla Rose.

„Někteří hokynáři v tomhle městě,“ řekla matka, „hlavně ti, co levně nakupují a draze pak prodávají, nemají než nějakých pár metrů pultu a celé dny nedělají nic jiného, než že za ním vysedávají a vyhlížejí zákazníky. Moc by mě zajímalo, jak přišli na to, že jsou něco víc než ostatní.“

I když Eilis dostávala od slečny Kellyové za své nedělní služby jen sedm šilinků šest pencí týdně, slečna pro ni často posílala i jindy – třeba když si potřebovala zajít ke kadeřníkovi a nechtěla zavřít obchod, nebo když bylo třeba sundat z polic všechny plechovky, oprášit je a vrátit zpátky na místo. Pokaždé dala Eilis dva šilinky, ale držela ji v obchodě celé hodiny, během nichž si stěžovala na Mary, kdykoliv měla příležitost. Navíc vždycky když Eilis odcházela, dávala jí bochník chleba, který nebyl, jak Eilis dobře věděla, čerstvý, prý aby ho odnesla matce.

„Musí žít v přesvědčení, že jsme žebráci,“ říkala matka. „K čemu nám je okoralý chleba? Rose bude zuřit. Až pro tebe zase pošle, tak tam nechoď. Řekni, že máš práci.“

„Ale já nemám práci.“

„Určitě se objeví něco lepšího. Každý den se za to modlím.“

Matka ze starého chleba udělala strouhanku a upekla nadívanou vepřovou. Před Rose se o původu strouhanky nezmínila.

Jednou u oběda jim Rose, která v jednu hodinu přicházela domů a o tři čtvrtě hodiny později se zase vracela do kanceláře, vyprávěla, že se předešlého večera na golfu setkala s knězem, jistým otcem Floodem, který se před lety znal s tatínkem a maminku znával, když byla ještě malá. Přijel z Ameriky na dovolenou a doma byl naposledy ještě před válkou.

„Flood, říkáš?“ zeptala se matka. „Kolem Monageeru bývaly kdysi Floodových mraky, ale nepamatuju si, že by se někdo z nich dal na kněze. Nemám tušení, co s nimi je a kam se všichni poděli.“

„A co Murphy a Flood, ten hotel ve městě?“ zeptala se Eilis.

„To je něco jiného,“ odpověděla matka.

„Ať tak nebo tak,“ pokračovala Rose, „pozvala jsem ho k nám na večeři, když říkal, že by tě zase rád viděl, a zítra prý přijde.“

„Propána,“ řekla matka. „Co by takový americký kněz mohl chtít k večeři? Musím sehnat vařenou šunku.“

„Ta je nejlepší od slečny Kellyové,“ řekla Eilis se smíchem.

„Od slečny Kellyové nikdo nic kupovat nebude,“ opáčila Rose. „Otec Flood sní, co mu nabídneme.“

„Co třeba vařenou šunku s rajčaty a salátem nebo rostbíf, nebo myslíš, že by raději opečenou klobásu s bramborem?“

„Může to být cokoliv,“ řekla Rose. „Hlavně když k tomu bude spousta tmavého chleba s máslem.“

„Tak se najíme nahoře v jídelně a vytáhneme sváteční porcelán. Třeba kdybych někde dostala kousek lososa. To by snad jedl.“

„Je moc milý,“ řekla Rose. „A rád sní všechno, co mu dáš.“

Otec Flood byl vysoký; v jeho angličtině bylo slyšet tu irský, tu americký přízvuk. Nic z toho, co tvrdil, Eilisinu matku nepřesvědčilo, že přímo jeho – nebo někoho z jeho rodiny – někdy předtím viděla. Jeho matka, jak říkal, se za svobodna jmenovala Rochfordová.

„Nemyslím, že jsem ji mohla znát,“ říkala maminka. „Jediný Rochford, kterého jsme znali, byl starý Sekyrka.“

Otec Flood se na ni vážně podíval. „Sekyrka byl můj strýček,“ řekl.

„Skutečně?“ zeptala se matka. Eilis viděla, jak je nervózní a zároveň blízko tomu, aby vyprskla smíchy.

„My jsme mu tak ovšem neříkali,“ řekl otec Flood. „Jeho pravé jméno bylo Seamus.“

Rose dolila čaj a Eilis se potichu vytratila z místnosti z obavy, že nedokáže skrývat nutkání se rozesmát, pokud tu zůstane.

Když se vrátila, zjistila, že otec Flood už slyšel o jejím zaměstnání u slečny Kellyové a vyjádřil pohoršení nad výší jejího platu. Chtěl vědět, jakou má kvalifikaci.

„Ve Spojených státech,“ řekl, „by pro někoho jako vy byla spousta možností, a za dobré peníze.“

„Pomýšlela na odchod do Anglie,“ řekla matka, „ale chlapci jí radili, ať ještě počká, že to tam teď není nejlepší, že by nejspíš stejně našla práci akorát v továrně.“

„V Brooklynu, kde mám farnost, by se pro takové pracovité, vyškolené a poctivé děvče jistě našla práce v kanceláři.“

„Jenomže je to hrozně daleko,“ řekla matka. „V tom je ta potíž.“

„Některé části Brooklynu,“ namítal otec Flood, „jsou úplně jako Irsko. Žijí tam samí Irové.“

Přehodil si nohu přes nohu, usrkával čaj z porcelánového hrníčku a chvíli nic neříkal. V nastalém tichu Eilis došlo, na co ostatní myslí. Pohlédla přes stůl na matku, která se, jak se Eilis zdálo, vědomě vyhýbala jejímu pohledu a seděla s očima upřenýma k zemi. Rose, která jindy, když měli návštěvu, uměla tak pohotově rozproudit konverzaci, také mlčela. Pohrávala si s prstýnkem a poté s náramkem.

„Mohla by to být skvělá příležitost, zvláště pro mladou ženu,“ řekl konečně otec Flood.

„Ale mohlo by to být nebezpečné,“ řekla matka s očima dosud upřenýma k zemi.

„V mé farnosti ne,“ řekl otec Flood. „Jsou to samí příjemní lidé. Farnost žije hodně pospolu, řekl bych dokonce mnohem víc než tady v Irsku. A práce se tam najde pro každého, kdo se jí neštítí.“

Eilis si připadala jako dítě, když k nim přišel doktor a maminka mu s obavou a úctou naslouchala. Nové pro ni naopak bylo Rosino mlčení; pohlédla na ni v prosebném očekávání, že přijde s nějakou otázkou nebo poznámkou, ale sestra byla jako ve snu. Eilis napadlo, že Rose ještě nikdy neviděla tak krásnou. A pak si uvědomila, že cítí, jak si celou scénu, pokoj i sestru viděné jakoby z dálky, bude chtít zapamatovat. V přetrvávajícím tichu jí došlo, že ostatní právě mlčky došli k závěru, že Eilis odjede do Ameriky. A otec Flood, jak Eilis předpokládala, k nim dostal pozvání proto, že Rose věděla, že to může zařídit.

Maminka byla tehdy tolik proti tomu, aby odešla do Anglie, že Eilis tohle nové zjištění šokovalo. Napadalo ji, že kdyby nevzala místo v obchodě a nelíčila jim všechna příkoří, která musela týden co týden snášet od slečny Kellyové, nebyly by třeba tak ochotné na tento rozhovor přistoupit. Litovala, že jim toho tolik řekla. Většinou to dělala jen proto, že se Rose s maminkou těm historkám tak smály, že jim oživily náladu u jídla a že společné stolování bylo díky nim příjemnější než kdykoliv od té doby, co umřel otec a hoši odjeli do Anglie. Napadlo ji, že matce ani Rose se její práce u slečny Kellyové nezdá ve skutečnosti ani trochu k smíchu, a proto nic nenamítaly, když otec Flood před chvílí plynule přešel od vychvalování své farnosti v Brooklynu k tvrzení, že by tam pro Eilis mohl najít vhodné zaměstnání.

V příštích dnech nepadlo o návštěvě otce Flooda ani o jeho návrhu, aby odešla do Brooklynu, jediné slovo, a právě Rosino i matčino mlčení utvrdilo Eilis v přesvědčení, že spolu tu možnost probírají a že jsou jí nakloněny. Nikdy předtím o odchodu do Ameriky neuvažovala. Znala řadu lidí, kteří odešli za prací do Anglie a domů se vraceli na Vánoce nebo v průběhu léta. Patřilo to k životu města. A měla kamarádky, jež z Ameriky pravidelně dostávaly dárky v podobě dolarových bankovek nebo šatů, ty ovšem bez výjimky přicházely od jejich strýčků a tet, tedy lidí, kteří emigrovali dávno před válkou. A nevzpomínala si, že by někoho z nich někdy viděla ve městě na dovolené. Plavba přes Atlantik je dlouhá, jak věděla, což znamená nejméně týden na lodi, a musí to stát spoustu peněz. Měla také dojem, aniž tušila proč, že zatímco chlapci a děvčata, kteří odešli do Anglie, tam dělají obyčejnou práci za běžný plat, v Americe má každý šanci zbohatnout. Snažila se také přijít na to, jak došla k závěru, že těm, kteří pracují v Anglii, se po Enniscorthy stýská, zatímco v Americe, kde jsou lidé šťastní a hrdí na místo, kde žijí, stesk po domově nikdo nezažívá. Ráda by věděla, jestli to tak skutečně je.

Otec Flood se u nich už neobjevil; místo toho napsal matce po návratu do Brooklynu dopis, v němž vysvětloval, že krátce po příjezdu hovořil o Eilis s jedním ze svých farníků, obchodníkem italského původu, a že paní Laceyové může s potěšením oznámit, že by se u něj mělo brzy uvolnit místo. Nebude to místo v kanceláři, jak původně doufal, ale místo ve velkém obchodním domě, který tomu muži patří. Jak však dodával, předem si ověřil, že pokud by se Eilis v prvním zaměstnání osvědčila, bude mít dostatek možností k postupu a skvělé vyhlídky. Ujišťoval také, že by byl schopen zajistit potřebné dokumenty, aby žádost prošla přes konzulát, což dnes není vždycky snadné, a byl si jist, že by pro Eilis mohl najít vhodné ubytování v blízkosti kostela a nedaleko jejího zaměstnání.

Matka dočetla a podávala jí dopis. Rose už byla v práci. V kuchyni bylo ticho.

„Zdá se, že se mu dá věřit,“ řekla matka. „To musím uznat.“

Větu o místě ve velkém obchodním domě si Eilis přečetla dvakrát. Předpokládala, že to znamená, že by byla prodavačkou. Otec Flood se nezmiňoval, kolik by si vydělala, ani jak by se uživila. Místo toho navrhoval, aby se obrátila na americké zastupitelství v Dublinu s dotazem, jaké dokumenty bude přesně potřebovat, aby jí je mohl před cestou obstarat. Zatímco dopis pročítala znovu a znovu, matka se mlčky pohybovala po kuchyni zády k ní. Eilis seděla za stolem a přemýšlela, jak dlouho potrvá, než se k ní matka otočí a něco jí k tomu řekne, a rozhodla se, že si počká, počítajíc ubíhající vteřiny s vědomím, že matka ve skutečnosti nemá nic na práci. Dokonce si práci vytváří, došlo jí, jen aby se jí nemusela podívat do očí.

Konečně se matka s povzdechem otočila.

„Dobře ten dopis schovej,“ řekla. „Až se Rose vrátí, tak jí ho ukážeme.“

~

Rose během pár týdnů všechno zařídila. Dokonce se po telefonu spřátelila s někým z amerického zastupitelství v Dublinu, kdo jí poslal příslušné formuláře a seznam autorizovaných lékařů, kteří Eilis mohli vystavit zprávu o celkovém zdravotním stavu, a seznam mnoha dalších položek požadovaných zastupitelstvím, včetně konkrétní nabídky zaměstnání, k jehož výkonu by Eilis byla mimořádně způsobilá, záruky, že o ni bude po příjezdu finančně postaráno, a řady osobních doporučení.

Otec Flood napsal v Eilisin prospěch oficiální dopis, v němž se zavázal, že se jí postará o ubytování a finančně i jinak ji zajistí, a dorazil taktéž dopis na hlavičkovém papíře firmy Bartocci a spol. na Fulton Street v Brooklynu s nabídkou stálého zaměstnání v jejich centrálním obchodním domě sídlícím na stejné adrese, vyzdvihující Eilisinu zběhlost v účetnictví a všeobecné zkušenosti. Pod dopisem byla podepsaná Laura Fortiniová. Eilis obdivovala krásné, úhledné písmo i dopisní papír v bleděmodrém odstínu, s reliéfní kresbou velké budovy nad záhlavím, který se zdál těžší, dražší a jaksi slibnější než jakýkoliv jiný papír, jejž Eilis dosud držela v ruce.

Bylo dohodnuto, že bratři v Birminghamu se podělí o její náklady na cestu do New Yorku. Rose jí měla dát nějaké peníze do začátku, než se zaběhne v práci. Svěřila se několika svým kamarádkám, ale prosila je, aby o tom s nikým dalším nemluvily. Jenže tušila, že některé Rosiny kolegyně ji musely slyšet, když telefonovala do Dublinu, a uvědomovala si, že maminka si tu novinu nedokáže nechat pro sebe. Měla proto pocit, že by měla zajít za slečnou Kellyovou a sama jí říct, že odjíždí, než se to k ní donese odjinud. A uvažovala, že nejlépe bude stavit se tam v týdnu, když v obchodě nemají takový shon.

Ve chvíli, kdy Eilis dorazila, stála slečna Kellyová za pultem. Mary balancovala nahoře na žebříku a skládala do hořejších polic plechovky velkozrnného hrachu.

„To jste si ovšem vybrala tu nejhorší možnou chvíli,“ řekla slečna Kellyová. „Zrovna když jsme si říkaly, že tu konečně bude chvíli klid. Hlavně ať si vás nevšimne Mary.“ Pokynula hlavou směrem k žebříku. „Otočí se po vás a zřítí se mi dolů.“

„Jenom jsem vám přišla říct, že asi za měsíc odjíždím do Ameriky,“ řekla Eilis. „Mám tam práci, a tak jsem vám chtěla dát vědět s dostatečným předstihem.“

Slečna Kellyová za pultem ucouvla. „Skutečně?“ zeptala se.

„Ale do té doby tady o nedělích samozřejmě budu.“

„Chcete po mně doporučení?“

„Ne. Vůbec ne. Jenom jsem vám to přišla říct.“

„To je od vás ovšem moc milé. Tak vás uvidíme, až přijedete na dovolenou, pokud se ovšem ještě budete jen tak s každým bavit.“

„V neděli přijdu,“ řekla Eilis.

„Ne, to není třeba, my už se bez vás nějak obejdeme. Pokud máte odjet, bude nejlepší rozloučit se hned.“

„Ale já bych mohla přijít.“

„Ne, nemohla. Všichni by to tu chtěli rozebírat a byl by z toho zmatek. A v neděli i bez toho míváme práce až nad hlavu, jak sama nejlíp víte.“

„Doufala jsem, že budu moct do odjezdu ještě pracovat.“

„Tady to ovšem nepůjde. A už se raději kliďte. Máme co dělat, za chvíli přivezou další zboží a budeme skládat. Nemůžeme se jen tak vybavovat.“

„No, tak vám pěkně děkuju.“

„A já děkuji vám.“

Slečna Kellyová zamířila dozadu do skladu a Eilis vzhlédla nahoru k Mary, jestli se neotočí, aby se s ní rozloučila. Když se Mary neohlédla, vyšla Eilis v tichosti z obchodu a vydala se domů.

Slečna Kellyová jako jediná zmínila možnost návratu během dovolené. Nikdo jiný se o něčem takovém ani slovem nezmínil. Eilis vždycky předpokládala, že stejně jako její matka prožije celý život ve městě, kde se s každým zná, obklopená stejnými sousedy a přáteli, ve známých ulicích se zaběhaným pořádkem. Představovala si, že si časem ve městě najde práci a pak se provdá a zůstane doma s dětmi. A teď měla dojem, že byla vyvolena pro něco, nač není v žádném ohledu připravená, což v ní, i přes veškerý strach s tím spojený, vyvolávalo pocit, nebo spíš směs pocitů, které, jak předpokládala, by jednou mohla zažívat ve dnech předcházejících vlastní svatbě, ve dnech, kdy by na ni ostatní vprostřed všeho shonu a zařizování pohlíželi s radostným očekáváním, ve dnech, kdy by se sama chvěla vzrušením, ale měla se přitom na pozoru, aby o nastávajících týdnech nepřemýšlela nijak konkrétně, aby nezačala ztrácet hlavu.

Snad každý den se teď událo něco důležitého. Formuláře ze zastupitelství byly po doručení vyplněny a odeslány zpět. Podnikla cestu vlakem do Wexfordu, aby se podrobila, jak se jí zdálo, velmi zběžné zdravotní prohlídce, během níž se lékař spokojil s tím, že mu potvrdila, že nikdo v její rodině netrpěl v minulosti tuberkulózou. Otec Flood jim napsal další podrobnosti týkající se hlavně místa, kde by měla po příjezdu bydlet, a zdůrazňoval, jak to bude mít blízko do práce. Přišel jí lodní lístek na cestu z Liverpoolu do New Yorku. Rose jí dala peníze na nové šaty a slíbila, že jí koupí střevíce a úplnou soupravu spodního prádla. Dům se jí zdál nezvykle, až nepřirozeně živý a při společném jídle se celou dobu smály a mluvily jedna přes druhou. Připomínalo jí to týdny před odjezdem Jacka do Birminghamu, kdy se všemožně snažili zahánět myšlenky na to, jak jim bude chybět.

Jednou, když u nich byla sousedka a popíjela s nimi v kuchyni čaj, si Eilis uvědomila, že se matka i Rose snaží za každou cenu skrývat své pocity. Sousedka se zničehonic mezi řečí zeptala: „Ale bude se vám po ní stýskat, až tu nebude, že?“

„Mě to zničí, až odjede,“ řekla maminka. Ve tváři se jí objevil ponurý, ztrhaný výraz, jaký u ní Eilis vídala v prvních měsících po tatínkově smrti. V následujících vteřinách, kdy sousedka rozpačitě mlčela, zaskočená tónem jejího hlasu, matčin výraz jako by ještě potemněl, až nakonec vstala a odešla tiše z místnosti. Eilis věděla, že se jde vyplakat. Tolik ji to překvapilo, že místo aby za maminkou zašla – ať už do předsíně nebo do jídelny –, pokračovala v nezávazné konverzaci se sousedkou v naději, že se matka brzy objeví a budou moci navázat na to, co předtím vypadalo jako obyčejný rozhovor.

Dokonce ani když se vzbudila vprostřed noci, nedovolila si v myšlenkách dojít k závěru, že nechce odjet. Místo toho probírala v duchu všechny přípravy a dělala si starosti, jak sama unese dva kufry plné oblečení a jestli neztratí kabelku, dárek od Rose, v níž bude mít uložený pas a adresy míst, kde měla v Brooklynu bydlet a pracovat, a adresu otce Flooda pro případ, že by na ni nečekal, jak slíbil. A peníze. A taštičku s líčením. A jak to udělá s pláštěm, který nejspíš ponese přes ruku, i když si ho možná oblékne, uvažovala, pokud nebude příliš velké horko. A na konci září by ještě mohlo být horko, jak ji varovali.

Jeden kufr už měla sbalený, a jak si v duchu procházela jeho obsah, doufala, že ho už nebude muset otevírat. Jednou, když tak v noci ležela a nemohla spát, jí došlo, že až kufr příště otevře, bude to už v jiném pokoji a v jiné zemi, a najednou – bez varování – si plně uvědomila, oč šťastnější by byla, kdyby ho tam místo ní otevřel někdo jiný a nechal si všechny její šaty a střevíce a klidně je třeba každý den nosil. Ona by s radostí zůstala doma a dál spávala ve svém pokoji, bydlela v jejich domě a ochotně se rozloučila se svými šaty a střevíci. Bylo by lepší, kdyby se všechny ty přípravy, všechen ten shon a řeči týkaly někoho jiného, uvažovala, někoho podobného, kdo by byl v jejím věku a stejné výšky, a snad by dokonce stejně vypadal, jen kdyby ona sama, ta, kterou tohle všechno napadá, mohla dál každé ráno vstávat z této postele a procházet za dne známými ulicemi a vracet se domů do kuchyně, za maminkou a Rose.

Přestože takovým představám dávala volný průchod, zarazila se, kdykoliv se jí myšlenky začaly stáčet ke skutečnému strachu či obavám nebo, což bylo horší, k pomyšlení na to, že tenhle svět navždy ztratí, že už na tomto obyčejném místě nezažije jediný další obyčejný den a že po zbytek života bude svádět boj s neznámem. Dole, jakmile byly v místnosti maminka s Rose, mluvila jen o praktických věcech a tvářila se odhodlaně.

Když ji jednou večer pozvala Rose k sobě, aby jí na cestu dala vybrat ze svých šperků, dolehlo na Eilis něco, co ji dosud nenapadlo a co ji překvapilo svou srozumitelností a přesvědčivostí. Rose bylo třicet a vzhledem k tomu, že bylo zřejmé, že matka nemůže zůstat sama, nejenom proto, že měla nízkou penzi, ale proto, že by jí bez nich všech bylo příliš smutno, znamenal pro Rose Eilisin odjezd, který sama tak dokonale naplánovala, že se nebude moci vdát. Bude muset zůstat s maminkou a žít dál jako dosud prací v kanceláři u Davise a golfem o víkendech a letních večerech. Uvědomila si, že se Rose tím, jak jí pomáhá s odjezdem, vzdává jakékoliv reálné vyhlídky na svůj vlastní odchod z domu a na založení vlastní domácnosti a rodiny. Eilis si před zrcadlem toaletky své sestry zkoušela jeden náhrdelník za druhým a myslela na to, jak bude maminka postupně stárnout a slábnout, a Rose o ni bude muset stále více pečovat a nosit jí nahoru po strmých schodech podnosy s jídlem a obstarat všechen úklid a vaření, až maminka nebude při síle.

Při zkoušení náušnic jí navíc došlo, že Rose si je toho všeho vědoma, že jí bylo vždycky jasné, že bude buď ona, nebo Eilis muset jednou z domu a že se rozhodla nechat odejít Eilis. Otočila se a s pohledem upřeným na sestru se chystala navrhnout, aby si to vyměnily, že činorodá Rose, která je tak otevřená novým přátelstvím, by v Americe byla mnohem šťastnější, právě tak jako Eilis by byla nejspokojenější, kdyby mohla zůstat doma. Ale Rose měla na rozdíl od ní ve městě práci, a tak pro ni bylo snadné se takhle obětovat, aniž to bylo na první pohled zřejmé. Ve chvíli, kdy jí Rose nabízela, aby si s sebou vybrala některé z jejích broží, by Eilis dala všechno na světě za to, aby mohla prostě říct, že nikam nechce, že místo ní může jet Rose, že s radostí zůstane a postará se o maminku, že to spolu nějak zvládnou a že si možná časem najde jinou práci.

Byla by ráda věděla, jestli si matka také myslí, že odjíždí ta nesprávná z obou sester, a jestli rozumí Rosiným pohnutkám. Představovala si, že maminka ví všechno. Vědí toho obě tolik, říkala si, že by mohly cokoliv, jen ne nahlas vyslovit, co si myslí. Cestou ke dveřím svého pokoje se rozhodla, že jim ze všech sil pomůže tím, že bude za všech okolností předstírat nadšení pro ono veliké dobrodružství, které ji čeká. Přesvědčí je, pokud to jen trochu půjde, že se na cestu do Ameriky a na to, jak poprvé v životě odjede z domu, těší. Slibovala si, že jim ani na okamžik nedá pocítit, jak jí ve skutečnosti je, a sama si to nepřipustí – pokud by to bylo nezbytné – až do chvíle, kdy od nich bude dostatečně daleko.

Říkala si, že v domě i tak panuje dost pochmurná nálada, možná dokonce pochmurnější, než si dokáže představit. Vynasnaží se, aby k tomu nepřispívala. Věděla, že maminka ani Rose se nedají ošálit, ale cítila, že je to jen další důvod, aby se před odjezdem vyhnula slzám. Nebude k nim příležitost. To, co měla v průběhu dní, které jí zbývaly do odjezdu, ale také ráno před odchodem z domu v úmyslu dělat, bylo usmívat se, aby si ji takovou mohly pamatovat.

Rose si ten den vzala volno a odjela s ní do Dublinu. Zbylo jim dost času, aby spolu zašly na oběd do hotelu Gresham, předtím než bylo třeba nasednout na taxi a odjet k lodi do Liverpoolu, kde na ni měl čekat Jack, který nabídl, že s ní stráví celý den, než se vydá na dlouhou plavbu do New Yorku. Toho dne v Dublinu si uvědomovala, jak značný je rozdíl mezi tím, když se člověk vydává za prací do Ameriky nebo když má odplout lodí do Anglie – Amerika je sice mnohem dál a musí tak být zcela odlišná ve svých systémech a zvycích, ale zato je s ní spojené kouzlo, které vše ostatní téměř vyvažuje. Dokonce i cesta za prací v obchodě v Brooklynu s ubytováním jen pár ulic odtamtud, celá zprostředkovaná katolickým knězem, měla v sobě nádech romantiky, jejž s Rose obě plně vnímaly, zatímco si u Greshama objednávaly oběd, poté co nechaly zavazadla v úschovně na vlakovém nádraží. Cesta za prací v obchodě v Birminghamu nebo Liverpoolu nebo Coventry, nebo dokonce v Londýně by ve srovnání s tím byla dokonalým příkladem jednotvárnosti.

Rose se pro tu příležitost krásně nastrojila a Eilis se snažila vypadat co možná nejlépe. Ukázalo se, že stačí, aby se Rose jen usmála, a hotelový portýr už stál na O’Connell Street a sháněl jim taxi, přičemž trval na tom, že ony zatím počkají v hale hotelu. Nikdo bez lodního lístku nesměl od určitého bodu dál, Rose ovšem byla výjimka. Za přispění zřízence, který vybíral lístky a jehož kolega jim navíc pomohl s kufry, se dostala až na loď. Ujistil Rose, že tu smí zůstat až do té doby, než ji půl hodiny před vyplutím sám vyhledá a doprovodí ji zpět na molo. Zařídí prý také, aby na její sestru během plavby do Liverpoolu někdo dohlédl. Když Eilis poznamenala, že ani lidem s lístky do první třídy by se nedostalo takové péče, Rose se jen významně usmála a přitakala.

„Lidé jsou většinou milí,“ řekla, „a když se s nimi správně zachází, může být většina z nich ještě milejší.“

Obě se tomu zasmály.

„To bude moje americké motto,“ řekla Eilis.

Brzy ráno po připlutí do liverpoolského přístavu jí s kufry pomohl nosič, který, jak se ukázalo, byl také Ir. Když mu řekla, že do Ameriky odplouvá až pozdě odpoledne, poradil jí, aby si kufry nechala v přístřešku, kde pracoval jeden jeho známý a který stál blízko místa, kde kotvily transatlantické parníky; pokud prý tomu člověku v kanceláři zmíní jeho jméno, nebude se o kufry muset celý den starat. Přistihla se, že mu děkuje tónem, jakým by s ním mohla mluvit Rose – srdečným a osobním, ale zároveň trochu odtažitým, přestože nijak plachým tónem, jímž by hovořila žena, která si je plně vědoma svých předností. Udělala tak poprvé něco, co by si ve městě nebo tam, kde by ji mohl uvidět někdo z rodiny nebo známých, nikdy nedovolila.

Jacka poznala, hned jak vystoupila z lodi. Nevěděla, jestli ho má obejmout, nebo ne. Nikdy předtím se takto nevítali. Když jí podal ruku, aby se s ní pozdravil, zarazila se a znovu na něho pohlédla. Usmál se, zřejmě z rozpaků. Přistoupila blíž, aby ho objala.

„To stačí,“ řekl a jemně ji odstrčil. „Lidé by si mysleli...“

„Co?“

„To jsem rád, že tě zase vidím,“ řekl. Červenal se. „Vážně jsem moc rád.“

Převzal od lodního zřízence její kufry a poděkoval mu s oslovením „kámo“. Když se k ní otočil, pokusila se ho Eilis znovu obejmout, ale zarazil ji.

„Radši toho necháme,“ řekl. „Rose mi poslala seznam pokynů a mezi nimi byl mimo jiné zákaz líbání a objímání.“ Zasmál se.

Procházeli spolu rušnými doky, kde se vykládaly a nakládaly lodě. Jack už předtím viděl, kde kotví parník, jímž měla Eilis plout přes Atlantik, a poté co nechali kufry v kanceláři, jak jí poradil zřízenec, vydali se k němu, aby si ho prohlédli. Stál stranou, obrovský a mnohem impozantnější, bělostnější a čistší než dopravní lodě kotvící kolem.

„Tak tohle tě poveze do Ameriky,“ řekl Jack. „Chce to jen trpělivost.“

„Proč trpělivost?“

„Protože trpělivost přes Atlantik růže přenáší. To jsi nikdy neslyšela?“

„Hele, nech si ty hlouposti,“ řekla a s úsměvem ho dloubla loktem.

„To říkával táta,“ řekl.

„Jasně, akorát když jsem u toho nebyla,“ řekla.

„Trpělivost přes Atlantik růže přenáší,“ zopakoval.

Bylo hezky. Kráčeli mlčky z přístavu do města a Eilis si přála být zpátky ve svém pokoji nebo alespoň na lodi mířící přes Atlantik. Nalodit se mohla nejdřív v pět odpoledne, a tak uvažovala, co budou do té doby dělat. Našli kavárnu a Jack se jí zeptal, jestli si dá něco k jídlu.

„Tak housku,“ řekla, „a možná čaj.“

„Tak si užij svůj poslední šálek čaje,“ řekl.

„V Americe nemají čaj?“ zeptala se.

„Blázníš? V Americe jedí děti a mluví s plnou pusou.“

Když k nim přistoupil číšník, Eilis si všimla, že Jack se téměř omluvně zeptal, zda pro ně mají místo. Sedli si k oknu.“

„Rose říkala, že si máš pak někde dát pořádný oběd pro případ, že by ti jídlo na lodi nechutnalo,“ řekl jí bratr.

Objednali si a Eilis se rozhlédla kolem.

„Jací jsou?“ zeptala se.

„Kdo?“

„Angličani.“

„Jsou slušní a féroví,“ řekl Jack. „Když děláš svou práci, ocení to. Na ničem jiném jim nezáleží, většinou. Na ulici na člověka občas trochu pokřikují, ale to jen v sobotu večer. Nejlepší je dělat, že neslyšíš.“

„Co pokřikují?“

„Nic pro ouška hodné holky, co vyráží do Ameriky.“

„Tak řekni.“

„Neřeknu, ani náhodou.“

„Nadávky?“

„Jo, ale naučíš se to nevnímat a máme svoje vlastní hospody, takže pokud už k něčemu dojde, je to jenom cestou domů. Zásada je nechat to plavat a předstírat, že se nic nestalo.“

„A v práci?“

„Ne, v práci je to jinak. Dělám ve skladišti náhradních dílů. Z celý země se sem svážejí starý auta a rozbitý stroje. Rozebereme je na součástky a pak je prodáváme, až po poslední šroubky a odřezky kovu.“

„A co přesně tam děláš ty? Můžeš mi říct všechno.“ Podívala se na něho a usmála se.

„Mám na starosti inventář. Jak se rozmontuje nějaké auto, sepíšu seznam všech jeho součástek, a ty někdy můžou být zvlášť u starých aut pěkně vzácné. Vím, kde jsou uložené a jestli se něco z nich prodalo. Vymyslel jsem systém, podle kterého se dá všechno snadno najít. Mám jen jeden problém.“

„Co to je?“

„Většina lidí u nás ve firmě si myslí, že si můžou cokoliv přivlastnit, když to po nich jejich kámoši zrovna chtějí.“

„Co s tím můžeš dělat?“

„Přesvědčil jsem šéfa, že každý, kdo pro nás dělá, má nárok na cokoliv – ovšem v rozumných mezích – za poloviční cenu, což znamená, že to teď máme trochu víc pod kontrolou, ale stejně pořád kradou. Za inventář zodpovídám proto, že mě doporučil jeden šéfův známý. Já součástky nekradu. Ne že bych byl poctivej nebo tak něco. Prostě je mi jasný, že by mě nakonec načapali, tak to neriskuju.“

Když mluvil, vypadal bezelstně a vážně, říkala si, ale byl také trochu nervózní, jako by seděl u pohovoru a dělal si hlavu s tím, co si o něm a jeho nynějším životě pomyslí. Nemohla přijít na nic, čím by ho přiměla, aby byl sám sebou. Jediné, co ji napadalo, byly další otázky.

„Vídáte se hodně s Patem a Martinem?“

„Ty se mě vyptáváš jako u výslechu.“

„Ty dopisy, co posíláš, jsou sice prima, ale nikdy se z nich nedozvíme nic z toho, co nás vážně zajímá.“

„Ono není zas tak moc co povídat. Martin už toho vystřídal až dost, ale má teď nové místo, tak snad se konečně uchytí. Ale vídáme se o sobotách. Jdeme nejdřív do hospody a pak na zábavu. To se vyfiknem a vymydlíme. Škoda že nemůžeš zajet do Birminghamu, v sobotu večer by se o tebe porvali.“

„To zní hrozně, podle toho, co říkáš.“

„Je to bezva psina. To by se ti líbilo. Je tam víc chlapů než ženských.“

Zatímco se procházeli středem města, začali se pozvolna uvolňovat a tu a tam se vprostřed řeči dokonce nahlas rozesmáli. Napadalo ji, že i když spolu chvílemi mluví jako dva zodpovědní dospělí – vyprávěl jí o práci a o nedělích –, zničehonic jsou z nich zase malé nebo dospívající děti, pošklebující se jeden druhému a smějící se přihlouplým vtipům. Zdálo se jí zvláštní, že tady nehrozí, že na ně každou chvíli přijde Rose nebo maminka, aby je napomenuly, že mají být zticha, než si naplno uvědomila, že jsou v tomhle velikém městě sami a nemusí se nikomu zodpovídat, ani nemají až do pěti hodin odpoledne žádné povinnosti. Pak si bude muset vyzvednout kufry a odevzdat u brány lodní lístek.

„Máš někdy chuť vrátit se domů a už tam zůstat?“ zeptala se, když bezcílně bloumali středem města, dokud si nevybrali restauraci, kde se naobědvali.

„Tam na mě stejně nic nečeká,“ řekl. „V prvních pár měsících, když jsem se tu ještě vůbec nevyznal, jsem se strašně chtěl vrátit domů. Udělal bych cokoliv, jen abych mohl zpátky. Ale teď už jsem si zvykl, a navíc mě baví vydělávat si peníze a stát na vlastních nohou. Líbí se mi, jak se mě šéf v práci, dokonce i ten, kde jsem dělal dřív, nikdy na nic neptá. Oba si o mně udělali názor prostě jen podle toho, jak dělám svou práci. Nikdy tě s ničím neotravujou, a když jim něco navrhuješ, třeba jak něco zlepšit, tak ti ochotně naslouchají.“

„A co Angličanky?“ zeptala se Eilis.

„Mlčím jako hrob.“

„Já máti nic neřeknu.“

„To už jsem někde slyšel. Už jsem ti toho navykládal až dost.“

„Doufám, že ji v sobotu netaháš do nějaké zavšivené díry.“

„Ráda tančí. Nevadí jí to. A není to žádná zavšivená díra.“

„A Martin s Patem mají taky známost?“

„Martin pořád dostává od někoho košem.“

„A Patovo děvče je taky odsud?“

„Jenom ze mě taháš drby. Nedivím se, že chtěli, abych na tebe počkal.“

„Je Angličanka?“

„Je z Mullingaru.“

„Jestli mi neřekneš jméno své přítelkyně, tak to všem povím.“

„Co jim povíš?“

„Že ji o sobotách taháš do zavšivený díry.“

„Už ze mě vážně nedostaneš ani slovo. Jsi horší než Rose.“

„Nejspíš má nějaký takový to nóbl anglický jméno. Božínku, jen počkej, až se to dozví máti. Její milovaný synáček.“

„Ne abys jí něco řekla.“

Snést kufry po úzkých schůdcích do podpalubí nebylo nic snadného a Eilis se musela v úzké chodbičce natočit bokem, když hledala, jak se podle šipek dostat ke své kajutě. Věděla, že loď je plně obsazená a že bude kajutu s někým sdílet.

V malinké místnosti bez okna či jen větracího otvoru nebylo nic než palanda a dveře do titěrné koupelny, která měla sloužit, jak jí bylo řečeno, také pro kajutu na druhé straně. Visel tam nápis žádající cestující, aby vždy po použití toalety odemkli také druhé dveře a umožnili do ní přístup cestujícím z vedlejšího pokoje.

Eilis položila jeden kufr na stojan k tomu určený a druhý opřela o zeď. Váhala, zda se má převléknout, a přemýšlela, co bude dělat do té doby, než se cestujícím třetí třídy bude podávat večeře, až loď vypluje z přístavu. Rose jí přibalila dvě knihy, ale světlo bylo na čtení už od pohledu příliš slabé. Lehla si na postel s rukama složenýma za hlavou, spokojená, že první část cesty má za sebou a že do povinností, které ji čekají po připlutí, jí zbývá týden času. Kéž by jen dál probíhalo všechno tak hladce jako dosud!

Jedna z věcí, o nichž jí Jack vyprávěl, jí utkvěla v hlavě, protože jinak se málokdy vyjadřoval tak zaníceně. Udivilo ji, když říkal, že zpočátku by byl udělal všechno na světě pro to, aby se mohl vrátit domů. V dopisech se o ničem takovém nezmínil. Došlo jí, že se s tím, jak se cítil, nejspíš nikomu, dokonce ani bratrům nesvěřil, a uvažovala, jak hrozně se mu tehdy muselo stýskat. Ale dost možná, že si tím prošli všichni tři a navzájem se podpořili, když vycítili, že některého z nich přepadl stesk. Kdyby se něco takového mělo stát jí, napadlo ji, bude na to úplně sama, a tak jen doufala, že je připravená na všechno, co by ji po příjezdu do Brooklynu mohlo potkat, i na to, jak by se mohla cítit.

Vtom se otevřely dveře a dovnitř se vsoukala žena, která za sebou táhla obrovský kufr. Eilis, která okamžitě vstala, aby se zeptala, jestli nepotřebuje pomoc, si ani nevšimla. Žena vtáhla kufr doprostřed malinké kajuty a pokusila se zavřít za sebou dveře, ale nebylo tam dost místa.

„To je peklo,“ řekla s anglickým přízvukem, pokoušejíc se postavit kufr na bok. Když se jí to podařilo, stoupla si vedle Eilis do zbylého prostoru mezi palandou a stěnou. Sotva se tam obě vešly. Eilis viděla, že převrácený kufr téměř blokuje dveře.

„Jste na horní pryčně. Číslo jedna znamená spodní pryčnu, a to mám na lístku já,“ řekla ta žena. „Takže se přestěhujte. Jmenuju se Georgina.“

Eilis si nezkontrolovala lístek, ale raději se představila.

„Mrňavější pokoj už snad ani nemůže být,“ řekla Georgina, „tady by člověk nechoval ani kočku. Natož ji tu pověsil.“

„Eilis se musela bránit smíchu a přála si, aby tu někde byla Rose, jíž by se mohla svěřit s tím, jakou má chuť se Georginy zeptat, jestli míří až do New Yorku, nebo jestli má v plánu vysednout někde cestou.

„Potřebuju cigáro, ale tady dole se nesmí,“ řekla Georgina.

Eilis začala po malém žebříku šplhat na horní palandu.

„Už nikdy víc,“ řekla Georgina. „Nikdy.“

Eilis neodolala. „Už nikdy takhle velký kufr, nebo už nikdy cesta do Ameriky?“

„Už nikdy cesta třetí třídou. Už nikdy tenhle kufr. Už nikdy do Liverpoolu. Zkrátka nic a nikdy víc. Stačí to takhle?“

„Ale ta spodní palanda vám vyhovuje, ne?“ zeptala se Eilis.

„Ano, vyhovuje. Jste Irka, ne? Tak si se mnou pojďte zapálit.“

„Je mi líto. Nekouřím.“

„No to mám zase štěstí. Žádný zlozvyky.“

Georgina se kolem svého kufru pomalu vysoukala z kajuty.

Když později začal lodní motor, který byl podle všeho pozoruhodně blízko jejich kajuty, nabírat na obrátkách a v pravidelných intervalech se ozývalo hlasité houkání píšťaly, vrátila se Georgina do kajuty pro plášť, a poté co si v koupelně přičísla vlasy, vyzvala Eilis, aby s ní šla na palubu pozorovat mizející světla Liverpoolu.

„Třeba se tam seznámíme s někým příjemným,“ řekla, „kdo by nás mohl pozvat do salonku v první třídě.“

Eilis našla plášť a šátek a vyšla za ní, protahujíc se obtížně kolem kufru. Nedokázala si představit, jak se mohlo Georgině podařit dostat jej ze schodů. Teprve když stály na palubě, měla v slábnoucím večerním světle příležitost důkladně si ženu, s níž sdílela kajutu, prohlédnout. Zdálo se jí, že Georgině může být něco mezi třiceti a čtyřiceti, i když jí mohlo být i víc. Vlasy měla zářivě blond a účes jako filmová hvězda. Měla suverénní vystupování, a když si zapálila cigaretu a potáhla z ní, vypadala při tom, jak našpulenými rty a s přivřenýma očima vypouštěla kouř nosem, nesmírně atraktivně a sebejistě.

„Podívejte na ně,“ řekla, ukazujíc na skupinku lidí stojících za hrazením, odkud sledovali vzdalující se město. „To jsou cestující z první třídy. Mají nejlepší výhled. Ale já vím, jak se tam dostat. Pojďte za mnou.“

„Mně je tu docela dobře,“ řekla Eilis. „Za chvilku se už stejně nebude na co dívat.“

Georgina se k ní obrátila čelem a pokrčila rameny. „Jak je libo. Ale jak to tak vypadá a podle toho, co jsem zaslechla, čeká nás jedna z těch nocí, jedna z nejhorších. Stevard, co mi nesl dolů kufr, říkal, že nás to dnes v noci čeká.“

Na palubě se kvapem stmívalo a vítr sílil. Eilis našla jídelnu třetí třídy a posadila se. Bylo tu zcela prázdno až na jednoho číšníka, který kolem ní prostíral stoly. Když si jí konečně všiml, přinesl jí rovnou – aniž jí nabídl jídelní lístek – polévku z hovězí oháňky a potom něco, co odhadla jako vařené jehněčí se šťávou, brambory a hráškem. Při jídle se rozhlížela kolem, ale Georgina se neobjevila, a Eilis překvapilo, kolik stolů zůstalo neobsazených. Napadlo ji, že možná většinu lodi zabírá první a druhá třída a třetí třídu že tvoří jenom tahle hrstka lidí, s nimiž sedí v jídelně nebo s nimiž se předtím setkala na palubě. Pak jí došlo, že to není příliš pravděpodobné, a přemýšlela, kde mohou být ostatní a kdy se hodlají navečeřet.

Ve chvíli, kdy jí číšník přinesl želé s pudinkovým krémem, byla v jídelně zase sama. Říkala si, že Georgině se, vzhledem k tomu, že žádná jiná restaurace třetí třídy tu nebyla, muselo podařit proklouznout do první nebo druhé třídy, ale nezdálo se jí, že by to mohlo být zvlášť snadné. Nicméně ve třetí třídě žádný bar ani společenská místnost nebyly, a tak jí nezbývalo než se vrátit do kajuty a jít si lehnout. Byla unavená a doufala, že se jí podaří usnout.

Když si v kajutě chtěla před spaním vyčistit zuby a opláchnout obličej, zjistila, že lidé z druhé strany zamkli dveře. Říkala si, že je nejspíš ještě někdo v koupelně a čekala vestoje, až budou hotoví a odemknou. Ale ať napínala uši sebevíc, neslyšela nic kromě lodního motoru, jehož vrčení by jakékoliv zvuky pocházející z koupelny pravděpodobně stejně přehlušilo. Po chvíli vyšla na chodbu a nějakou dobu postávala před dveřmi vedlejšího pokoje, ale bylo tam ticho. Uvažovala, jestli je možné, že by už usnuli, zatímco čekala na chodbě a přála si, aby se Georgina vrátila. Měla pocit, že Georgina by věděla, co dělat, zrovna jako maminka nebo Rose, a nepochybně také slečna Kellyová, jejíž tvář si na okamžik vybavila. Ale sama neměla tušení, co s tím.

Po chvíli zaklepala zlehka na dveře, a když se nikdo neozval, zabušila hlasitěji pěstí pro případ, že ji neslyšeli. Ale nikdo se neozýval. Předpokládala, že vzhledem k tomu, že parník je plně obsazený a že v jídelně, která už je jistě dávno zavřená, nikdo není, se všichni cestující vrátili do svých kajut a někteří z nich už možná spí. Ve svém strachu a rozčilení si najednou uvědomila, že si potřebuje nejen vyčistit zuby a opláchnout si obličej, ale že si také rychle, až naléhavě musí ulevit a vyprázdnit močový měchýř a střeva. Vrátila se do kabiny a zkusila vzít za kliku dveří koupelny, ty však byly dosud zavřené.

Vrátila se na chodbu a vydala se zpátky k jídelně, hnána rostoucí potřebou se vyprázdnit, ale záchod nikde nenašla. Vystoupala dvě poschodí až k palubě, ale zjistila, že dveře jsou zamčené. Prošla několik chodeb a zkoušela, jestli na konci některé z nich nenajde záchod, ale nebylo tam nic kromě všudypřítomného vrčení motorů a škubavého pohybu, jak se parník hrnul vpřed, až se musela cestou po schodech dolů pevně přidržovat zábradlí, aby neztratila rovnováhu.

Nutkání bylo tak nesnesitelné, že si začala říkat, že pokud hned neobjeví nějaký záchod, nevydrží to. Předtím si všimla, že na konci každé chodby je malý výklenek, kde stojí kbelík s mopem a kartáči. Napadlo ji, že když až do této chvíle nikoho nepotkala, mohla by s trochou štěstí stihnout vykonat potřebu ve výklenku vpravo. Ulevilo se jí, když si všimla, že na dně kbelíku je už trocha vody. Spěchala a snažila se ulevit si co nejrychleji, a zůstat přitom celá schovaná ve výklenku, kdyby náhodou přece jen někdo vešel do chodby, aby na ni nebylo vidět až do té doby, než by ji museli minout. Nakonec se otřela měkkým mopem a po špičkách se vrátila do kajuty s nadějí, že se Georgina co nevidět vrátí a bude vědět, jak vzburcovat sousedy a přimět je, aby otevřeli dveře záchodu. Uvědomila si, že si na ně ani nebude moci stěžovat u personálu, aby si s ní nespojili to, co jistě hned ráno objeví v kbelíku na chodbě.

V kajutě se převlékla do noční košile a zhasla světlo, pak vylezla na horní palandu. Brzy usnula. Nevěděla, jak dlouho spala, ale když se probudila, byla celá zpocená. Brzy jí došlo, co se děje. Chtělo se jí zvracet. Potmě se téměř svalila z palandy a nedokázala zadržet části večeře, které z ní vylétly, jak se snažila držet rovnováhu a zároveň hledala vypínač.

Když rozsvítila, protáhla se kolem Georginina kufru ke dveřím, a sotva se dostala na chodbu, začala vydatně zvracet. Svezla se na kolena, což byl jediný způsob jak se v kymácející lodi udržet zpříma. Bylo jí jasné, že se musí pokusit vyzvrátit všechno, a to co nejrychleji, než na ni přijde někdo z dalších cestujících nebo z personálu, ale pokaždé když se chtěla zvednout a měla pocit, že už to přešlo, nevolnost se znovu vrátila. Když se otočila a chystala se vrátit do kajuty s úpěnlivým přáním zabalit se co nejdříve do dek na horní pryčně s nadějí, že nikoho nenapadne, že to byla ona, kdo nadělal v chodbičce takovou spoušť, nutkání zvracet se vrátilo s ještě větší silou než předtím a přimělo ji spustit se znovu na všechny čtyři a dávit hustou, tak odpornou tekutinu, že se ještě ve chvíli, kdy zvedala hlavu, otřásala hnusem.

Těsně po probuzení se zdálo, že loď pluje v přískocích a vzápětí je stahována zpět, ale teď se zmítala v ostrém rytmu. Eilis měla pocit, že se pohybují jen s velkými obtížemi, téměř jako by vráželi do něčeho tvrdého, co jim kladlo silný odpor a bránilo v postupu vpřed. Ozýval se skřípavý zvuk, který se chvílemi zdál dokonce silnější než hučení motorů. Skoro by se dalo říct, že obří parník vrzal. Když se však vrátila do kajuty a opřela se o dveře koupelny, rozeznala ještě další zvuk, sotva slyšitelný, dokud nepřiložila ucho přímo ke dveřím a jednoznačně nepoznala, že za nimi někdo zvrací. Naslouchala: znělo to, jako když se někdo dáví. Když jí došlo, z jakého důvodu zůstaly dveře zavřené, začala do nich vzteky celá bez sebe bušit. Lidé z druhé strany museli tušit, jak bouřlivá noc je čeká, a věděli, že budou záchod celou dobu potřebovat. Zvracení z druhé strany se s přestávkami ozývalo dál a dveře do její kajuty zůstávaly zavřené.

Cítila se teď dost silná, aby zjistila, kde všude v kabině jsou její zvratky. Nazula si boty a přes noční košili přehodila plášť, vyšla na chodbu a zamířila k výklenku nalevo, kde našla mop a smeták a kbelík. Dávala pozor, kam šlape, a snažila se neztratit rovnováhu. Přemýšlela, kolik cestujících třetí třídou muselo vědět, co je čeká, a tak se rozhodli zavřít se ve svých kajutách a zůstat tam, dokud nebudou z nejhoršího venku. Nevěděla, jestli se to děje pokaždé, když parník plující do New Yorku opustí liverpoolský přístav, ale vzpomněla si, jak Georgina předvídala, že dnes nastane jedna z oněch nocí, z čehož usuzovala, že je to horší než obvykle. Představovala si, že mohou být někde poblíž břehů jižního Irska, ale jistě to nevěděla.

Přinesla si do kabiny mop a kartáč a doufala, že by se jí mohlo podařit přebít zápach zvratků tím, že na potřísněná místa na podlaze a na přikrývkách nalije pár kapek parfému, který měla od Rose. Ale mop všechno jen zhoršil a smeták nebyl k ničemu. Rozhodla se vrátit je zpět na místo. Poté, co je odnesla do výklenku, ji náhle znovu přepadla prudká nevolnost a opět se na chodbě pozvracela. V žaludku už neměla nic než kyselou tekutinu, jejíž pachuť ji dohnala k slzám, jak tam stála a bušila do dveří vedlejší kajuty a vší silou do nich kopala. Dveře však zůstávaly zavřené a parník se celý otřásal, pak sebou náhle trhnul vpřed a znovu se prudce chvěl.

Neměla tušení, jak hluboko pod hladinou se nachází, ale věděla, že její kajuta musí být někde nízko v lodním trupu. V jednu chvíli, když ucítila, jak se znovu blíží vlna zvracení, si uvědomila, že nebude nikdy s to nikomu popsat, jak strašně je jí teď zle. Vybavila si matku stojící ve dveřích a mávající za autem, jímž spolu s Rose odjíždějí na nádraží, jak na strhané, ustarané tváři vykouzlí ještě poslední úsměv, než auto zatočí dolů z Klášterního vrchu. To, co se s ní teď děje, jak doufala, si pro ni maminka ani ve snu nepředstavovala. Kdyby to nebylo tolik úporné a připomínalo to třeba houpání zepředu dozadu, pak by snad mohla sama sebe přesvědčit, že se jí to jenom zdá, nebo by to časem přestala vnímat, jenomže každý z těch mučivých okamžiků byl naprosto skutečný a ryzí a patřil k jejímu bdělému stavu stejnou měrou, jako ta odporná chuť v ústech a nekonečné vrčení motorů a horko, které se s postupující nocí snad ještě stupňovalo. A to vše provázel pocit, že něco pokazila, že je nějakým způsobem zodpovědná za to, že Georgina někam zmizela a že její sousedé zamkli dveře od koupelny, a že to je její chyba, že pozvracela celou kajutu a nedokázala špínu uklidit.

Dýchala nyní nosem a všechny síly soustředila na to, aby nezačala znovu dávit, přičemž veškerou zbývající vůli vložila do toho, aby se po žebříku vysoukala na horní palandu, natáhla se a ve tmě si představovala, že loď pluje kupředu, přestože otřesy se ozývaly s rostoucí intenzitou, kdykoliv loď podle všeho rozrazila jednu z obrovských vln, silnějších než zaoceánský parník. Chvíli si představovala, že je sama okolním mořem a zuřivě odolává síle parníku. Usnula lehkým, bezesným spánkem.

Probudil ji letmý dotek dlaně na čele. Otevřela oči a hned přesně věděla, kde je.

„Chudinko malá,“ řekla Georgina.

„Nechtěli otevřít dveře od záchodu,“ řekla Eilis. Nasadila co nejzničenější tón.

„Mrchy jedny!“ řekla Georgina. „To dělají vždycky, aspoň někteří, že ten kdo přijde dřív, zamkne dveře. Sledujte, jak s nimi zatočím.“

„Eilis se posadila a pomalu slezla po žebříku. Zápach zvratků byl děsivý. Georgina vytáhla z kabelky pilník na nehty a hned se pustila do zámku na dveřích koupelny. Otevřela je bez zvláštních potíží. Eilis za ní vešla do koupelny, kde si obyvatelé vedlejší kajuty nechali toaletní potřeby.

„Teď musíme rychle zatarasit jejich vchod, protože během noci se to má prý ještě zhoršit,“ řekla Georgina.

Eilis došlo, že zámek je jednoduchá kovová západka, kterou lze pilníkem na nehty snadno nadzvednout.

„Řešení je jenom jedno,“ řekla Georgina. „Když sem šoupnu svůj kufr, nebudeme sice moct zavřít dveře a na záchodě budeme muset sedět z boku, ale aspoň nebudou mít šanci se sem dostat. Chudinko malá.“

Pohlédla znovu soucitně na Eilis. Byla nalíčená a zdálo se, že ničivá noc se jí nijak netýká.

„Co jste měla k večeři?“ zeptala se Georgina, když se pustila do přesouvání kufru.

„Myslím, že to bylo jehněčí.“

„A hrášek, spousta hrášku. A jak vám je?“

„Hůř mi v životě nebylo. Nechala jsem po sobě v chodbě strašnou spoušť.“

„Ano, ale taková spoušť je tady teď všude. Dokonce i v první třídě je spoušť. Tam taky začnou s úklidem a potrvá jim hodiny, než se dopracují až sem dolů. Proč jste si dala tak velkou večeři?“

„Já nevěděla.“

„To jste je to neslyšela říkat, když jsme přicházeli na palubu? Tohle je nejhorší bouře za poslední roky. Pokaždé je to děs, hlavně tady dole, ale tahleta je obzvlášť strašlivá. Můžete pít vodu, a to je všechno. Hlavně žádnou pevnou stravu. Uvidíte, skvěle vám to srovná figuru.“

„Omlouvám se za ten zápach.“

„Až přijdou, všechno to uklidí. Až uslyšíme, že se blíží, tak kufr zase přesuneme. A hned, jak odejdou, tak ho tam vrátíme. Načapali mě v první třídě a varovali mě, ať se držím tady dole, nebo mě na druhé straně dají zatknout. Takže se obávám, že budete mít společnost. A drahoušku, až začnu zvracet já, dojde vám, co to znamená. Však v příštích plus minus čtyřiadvaceti hodinách nebudeme dělat nic jiného než zvracet, a to bohatě. A pak bychom podle mých informací měli dorazit do klidných vod.“

„Je mi strašně,“ řekla Eilis.

„Říká se tomu mořská nemoc, zlatíčko, a člověk při ní dočista zezelená.“

„Vypadám hrozně?“

„To tedy ano. A přesně tak vypadá na téhle lodi úplně každý.“

Ještě než domluvila, ozvalo se z vedlejší kabiny hlasité klepání. Georgina přešla do koupelny.

„Jděte do hajzlu!“ křikla. „Slyšíte mě? Fajn! Tak jděte do hajzlu!“

Eilis stála za ní, v noční košili a bosá. Smála se.

„Potřebuju jít na záchod,“ řekla. „Doufám, že vám to nevadí.“

Později v průběhu dne dorazili zřízenci s kbelíky plnými vody s desinfekcí a na chodbách i v pokojích umyli podlahy. Stáhli povlečení a zašpiněné deky a přinesli nové spolu s čistými ručníky. Georgina byla ve střehu, a tak stihla včas dostrkat kufr zpět do pokoje. Když si jejich sousedky – dvě starší americké dámy, které tak Eilis měla konečně možnost poznat – stěžovaly, že jim s Georginou zamkly dveře, zřízenci jen pokrčili rameny a pokračovali v práci. Sotva odešli, zatlačily s Georginou kufr rychle zpátky, než se sousedkám podařilo zablokovat koupelnu z opačné strany. Když začaly bušit do dveří od koupelny i od pokoje, Eilis s Georginou se jenom smály.

„Propásly svou šanci. To je naučí!“ řekla Georgina.

Zašla do jídelny a vrátila se s dvěma džbány vody.

„Mají jenom jednoho číšníka,“ vysvětlovala, „a tak si člověk může sám vzít, co potřebuje. Tohle je váš dnešní příděl. Nic nejezte a hodně pijte, to je zásadní. Tomu, aby vám bylo zle, to sice nezabrání, ale nebude to aspoň tak strašné.“

„Připadá mi, jako by loď neustále tlačilo něco zpátky,“ řekla Eilis.

„Tady dole je to tak vždycky,“ odpověděla Georgina. „Ale zůstaňte ležet a šetřete s dechem, a zvracejte, co hrdlo ráčí, a zítra budete jako znovuzrozená.“

„Vypadá to, jako byste se tu plavila už nejmíň stokrát.“

„Taky že plavila,“ řekla Georgina. „Každý rok jezdím domů k máti. Pokaždé mě to stojí týden utrpení. A sotva se otřepu, musím zase zpátky. Ale vždycky je všechny tak ráda vidím. Však nikdo z nás nemládne, a tak je fajn být aspoň týden spolu.“

Po další prozvracené noci byla Eilis zcela vyčerpaná; parník jako by se vodou probourával. Ale pak se moře konečně zklidnilo. Georgina, která pravidelně někam odcházela, se seznámila s dvojicí ze sousední kajuty a uzavřela s nimi dohodu, že ani jedna strana nebude druhé bránit v používání koupelny a obě se naopak zavazují užívat ji napříště v harmonickém duchu, vzhledem k tomu, že bouře pominula. Vystěhovala z koupelny svůj kufr a varovala Eilis, která přiznala, že má hlad, aby za žádnou cenu nic nejedla, bez ohledu na to, jak prázdný má žaludek, ale pila hodně vody a snažila se přes den neusnout, ať si je jak chce ospalá. Pokud se jí podaří prospat celou noc, tvrdila Georgina, bude jí potom mnohem lépe.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Brooklyn.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.