Anthony Doerr

ZEĎ VZPOMÍNEK

Originální název Memory Wall

Vydáno u Scribner, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York 2011

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2014 by Anthony Doerr

All rights reserved, including the right to reproduce this book or portions

thereof in any form whatsoever.

Translation © Jakub Kalina 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7155-9

Věnováno Shauně

Člověk musí začít ztrácet paměť, i kdyby jen po troškách, aby si uvědomil, že je v ní celý náš život. Život bez paměti by nebyl životem, podobně jako inteligence bez možnosti se vyjádřit by nebyla inteligencí. Naše paměť je naše soudržnost, náš rozum, naše činnost i náš cit. Bez ní nejsme nic.

Luis Buñuel, Do posledního dechu

Zeď vzpomínek

Vysoký muž v zahradě

Čtyřiasedmdesátiletá Alma Konacheková žila ve Vredehoeku,

předměstí nad Kapským Městem. Bylo to místo teplých dešťů, vil s velkými okny a tichých, dravých automobilů. Za její zahradou se tyčila vysoká, zelená a zvlněná Stolová hora a pod kuchyňským balkonem se za mlhovým závojem mihotaly tisíce světel města.

Jedné listopadové noci, ve tři hodiny ráno, Almu probudilo rachocení mříže u vstupních dveří. Někdo vešel do domu. Polekaně rozhodila rukama, až převrhla skleničku s vodou, která stála na nočním stolku. V obýváku zavrzala dřevěná podlaha. Zdálo se jí, že slyší něčí dech. Voda kapala na podlahu.

„Haló?“ zašeptala Alma jen s největším úsilím.

Chodbou proplul stín. Zaslechla skřípot podrážek na schodišti, pak nic. Do ložnice proudil noční vzduch – voněl po plumériích a dřevěném uhlí. Alma si přiložila ruku na srdce.

Za okny pluly nad městem obláčky koupající se v měsíčním světle. Voda ze sklenice se rozlévala po podlaze.

„Kdo je tam? Je tu někdo?“

Pendlovky v obývacím pokoji ukrajovaly vteřiny. Almě v uších duněl vlastní tep. Ložnice jako by se s ní pomaličku otáčela.

„Harolde?“ Alma si uvědomovala, že Harold je mrtvý, jenže si nemohla pomoct. „Harolde?“

Další krok v patře, další zasténání prkenné podlahy. Uplynula snad minuta. Možná slyšela, jak někdo schází po schodišti. Celou další minutu sbírala odvahu, aby se dokázala odšourat do obýváku.

Domovní dveře byly otevřené dokořán. Na konci ulice blikal semafor: oranžová, oranžová, oranžová. Listí tiše ševelilo, domy byly potemnělé. Zavřela mříž, zabouchla dveře, zacvakla bezpečnostní zámek a vyhlédla zamřížovaným oknem. Za dvacet sekund už seděla u stolu v chodbě a zápasila s perem.

Muž, napsala. Vysoký muž v zahradě.

Zeď vzpomínek

Alma stála bosá a bez paruky v horní ložnici s baterkou v ruce. Hodiny dole v obýváku tikaly a tikaly, odměřovaly čas noci. Alma si byla jistá, že ještě před chvílí dělala něco velmi důležitého. Byla to otázka života a smrti. Jenže si nemohla vzpomenout, co to bylo.

Jediné okno zelo dokořán. Postel pro hosty byla pečlivě ustlaná, přehoz vyrovnaný. Na nočním stolku ležel přístroj velký asi jako mikrovlnná trouba s nápisem Majetek Centra pro výzkum paměti v Kapském Městě. Tři zakroucené kabely ho propojovaly s něčím, co připomínalo cyklistickou přilbu.

Stěna před Almou byla oblepená papírky. Grafy, mapy, otrhané popsané listy. Mezi nimi se leskly stovky plastových schránek velkých asi jako krabička zápalek, každá s vyrytým čtyřčíslím a otvorem k upevnění.

Kužel světla z Alminy baterky se zastavil na barevné fotografii muže vycházejícího z moře. Přejela prstem po jejím okraji. Muž měl kalhoty srolované ke kolenům a ve tváři výraz na pomezí úsměvu a úšklebku. Voda byla zřejmě studená. Přes fotografii bylo rukopisem, o němž věděla, že patří jí, napsáno jméno Harold. Toho muže znala. Když zavřela oči, vybavila si jeho růžové dásně, povislou kůži na krku, ruce s velkými klouby. Byl to její manžel.

Fotografie byla obklopená několika překrývajícími se vrstvami papírků a plastových schránek připevněných připínáčky, žvýkačkami a hřebíčky. Viděla seznamy úkolů, poznámky, kresby nejspíš prehistorických zvířat a nestvůr. Četla: Phekovi můžeš věřit. A Pollyina Coca-Cola. Nějaký letáček hlásal: Reality Porter. Narazila i na podivnější nápisy: dinocephalia, pozdní perm, rozlehlé naleziště kosterních pozůstatků strunatců. Některé papírky byly prázdné, jiné nesly stopy škrtání a mazání. Na půlstránce vytržené z nějaké příručky si několika roztřesenými čarami podtrhla větu: Vzpomínky nejsou uloženy v buňkách, ale v mezibuněčném prostoru.

Na některých schránkách spatřila pod čtyřčíslími také svůj rukopis. Muzeum. Pohřeb. Oslava u Hattie.

Alma zamrkala. Nevzpomínala si, že by kdy popisovala malé schránky, vytrhávala stránky z knížek nebo věšela věci na stěnu.

Posadila se v noční košili na podlahu a natáhla nohy. Náhlý poryv větru z otevřeného okna roztančil papírky na stěně. Volné stránky poletovaly nad kobercem. Krabičky tiše rachotily.

Znovu namířila baterku na fotografii muže v moři, která se nacházela uprostřed. Napůl úšklebek, napůl úsměv. To je Harold, říkala si. Byl to můj manžel. Umřel. Před lety. No ovšem.

Za oknem, za korunami palem, za světly města zalilo oceán měsíční světlo, pak stín. Měsíční světlo, pak stín. Kolem prolétla helikoptéra. Listy palem se rozhoupaly.

Alma sklonila hlavu. V ruce držela kus papíru. Muž, stálo na něm. Vysoký muž v zahradě.

Doktor Amnesty

Pheko seděl za volantem mercedesu. Od bytových věžáků se odráželo ranní slunce. Vozy předly na semaforech. Alma šestkrát zamžourala na ukazatele míhající se kolem a zeptala se ho, kam jedou.

„Vezu vás k panu doktorovi, paní Almo.“

K doktorovi? Alma si nejistě protřela oči. Pokusila se nadechnout. Posunula si paruku. Pneumatiky mercedesu úpěly na rampě krytého parkoviště.

Ocelové schodiště vedoucí k ordinaci doktora Amnestyho lemovaly kapradiny. Bezpečnostní dveře, tabulka s adresou v rohu. Almě bylo to místo povědomé asi jako dům, který znala v dětství. Jako by mezitím vyrostla do dvojnásobné velikosti.

Bzučák je vpustil do čekárny. Pheko bubnoval prsty do kolena. O čtyři židle dál seděly u akvária dvě pěkně oblečené ženy, jedna o pár desetiletí mladší než druhá. Obě měly v uších velké perlové náušnice. Pheko je jediný černoch v budově, napadlo Almu. Vzápětí si nemohla vzpomenout, co tady dělá. Ale tahle kůže na židli, modrý štěrk v akváriu se slanou vodou, to je přece klinika pro léčbu poruch paměti. No jistě. Doktor Amnesty. V Green Pointu.

Po pár minutách Almu odvedli na čalouněné křeslo překryté šustivým papírem. Začínala se rozpomínat: kartonový zásobník na gumové rukavice, plastový tácek na její náušnice, dvě elektrody pod halenkou. Sundali jí paruku a holou kůži potřeli studeným gelem. V televizi se střídaly obrázky: písečné duny, pampelišky, bambus.

Amnesty. Divné jméno. Co to znamená? Milost? Přerušení výkonu trestu? Ale natrvalo. Amnestie je pro někoho, kdo spáchal něco zlého. Až se vrátí domů, požádá Pheka, aby jí to našel. Nebo si třeba vzpomene a najde si to sama.

„Funguje ten dálkový stimulátor dobře? Cítíte nějaké zlepšení?“ zeptala se jí sestra.

„Zlepšení?“ Asi ano. Připadalo jí, že se cítí lépe. „Všechno je ostřejší,“ odpověděla Alma. Byla přesvědčená, že nějaká taková odpověď se od ní očekává. Vytvářejí se nová spojení. Rozpomíná se, jak si pamatovat. To chtějí slyšet.

Sestra něco zamumlala. Šoupání podrážek po podlaze. Hučení neviditelných přístrojů. Vzdáleně ucítila, jak jí někdo vytahuje gumové zátky z otvorů v lebce a na jejich místa dosedají čtyři konektory. V ruce držela papírek s nějakým textem: Pheko je v čekárně. Až vyšetření skončí, Pheko odveze paní Almu domů. No ovšem.

Otevřely se dveře s malým kruhovým okénkem. Kolem Almy proběhl bledý muž v zeleném lékařském oděvu, který voněl žvýkačkou. Jsou tu ještě další čalouněná křesla, pomyslela si Alma. Další místnosti, jako je tato, s dalšími stroji, které zvedají víka z dalších popletených mozků. Vyškrabují z nich vzpomínky a ukládají je do malých čtvercových krabiček. Pokoušejí se vzdorovat zapomnění.

Položili jí hlavu do správné polohy. Na oknech zarachotily hliníkové žaluzie.

V pauzách mezi nádechy slyšela hluk z ulice.

Nasadili jí helmu.

Před třemi lety, krátce

Doktor Amnesty vysvětlil Almě při jejich prvním setkání před třemi lety tento fakt: „Vzpomínky se neukládají jako změny v molekulách mozkových buněk.“ Na jeho čekací listině figurovala deset měsíců. Doktor Amnesty měl vlasy barvy slámy, téměř průsvitnou kůži a neviditelné obočí. Anglicky mluvil tak, jako by každé slovo bylo maličkým vajíčkem, které musí pečlivě snést mezerou mezi zuby.

„Vědci si to mysleli celou věčnost, jenže se mýlili. Ve skutečnosti nejsou enzymy starých vzpomínek uloženy v buňkách, ale v mezi-buněčném prostoru. Tady na klinice tyto prostory vyhledáváme a přepisujeme do elektronických modelů. V naději, že naučíme poškozené neurony vytvářet příslušné náhrady. Vybudovat nová spojení. Znovu se rozpomenout.

Rozumíte?“

Alma tomu nerozuměla. Ani trochu. Od Haroldovy smrti, už celé měsíce, zapomínala: zapomínala zaplatit Phekovi, zapomínala se nasnídat, zapomínala, co znamenají čísla v její šekové knížce. Vyrazila na zahradu s nůžkami na větve a o minutu později tam došla bez nich. Nacházela fén v kuchyňské skříňce a klíče od auta v čajové konvici. Pátrala v paměti po určitých slovech, ale nenacházela je: Kastrol? Koberec? Kašmír?

Dva lékaři už jí diagnostikovali demenci. Alma by byla raději za amnézii: rychlejší a ne tak krutou ztrátu paměti. Toto byla koroze, pomalý rozpad. Sedm desetiletí příběhů, pět desetiletí manželství, čtyři desetiletí práce v Realitách Porter, víc domů a prodejců a kupců, než by dokázala spočítat – špachtle a salátové vidličky, romány a recepty, noční můry a sny, vítání a loučení. Skutečně to může všechno zmizet?

„Neslibujeme vám vyléčení,“ upozornil ji doktor Amnesty, „ale dokážeme celý proces zpomalit. Můžeme vám některé ze vzpomínek navrátit.“

Přiložil si špičky ukazováčků k nosu a roztáhl dlaně tak, že vznikla stříška. Alma v tu chvíli pochopila, že se chystá pronést něco důležitého.

„Bez léčby nemoc postupuje velmi rychle,“ řekl. „Každý den pro vás bude život na tomto světě těžší a těžší.“

Voda ve váze okusující stonky růží. Rez usazující se na západkách zámku. Cukr rozežírající sklovinu, řeka podemílající břehy. Alma vymyslela snad tisíc metafor, ovšem žádná z nich nebyla dostatečná.

Žila jako vdova. Neměla děti ani zvířata. Měla svůj mercedes, jeden a půl milionu naspořených randů, Haroldovu penzi a dům ve Vredehoeku. Procedura doktora Amnestyho s sebou přinášela určitou míru naděje. Podepsala smlouvu.

Operace zůstala někde v mlze. Když se probrala, bolela ji hlava a neměla vlasy. Prsty nahmatala na lebce čtyři gumové zátky.

O týden později ji Pheko dovezl na kliniku znovu. Jedna ze sester doktora Amnestyho ji odvedla ke koženému křeslu, které vypadalo trochu jako křeslo u zubaře. O helmě věděla jen díky slabým vibracím na hlavě. Řekli jí, že budou extrahovat vzpomínky; že nedokážou předpovědět, jestli dobré, nebo zlé. Nebolelo to. Alma měla pocit, jako by jí v hlavě pavouci spřádali sítě.

O dvě hodiny později ji doktor Amnesty poslal domů s dálkovým stimulátorem paměti a devíti paměťovými kartami v kartonové krabičce. Každá byla vylisovaná ze stejného béžového plastu a na horní straně měla vyryté čtyřčíslí. Dva dny si dálkový přehrávač jen prohlížela, až si ho jednoho větrného poledne, když Pheko odjel koupit nějaké jídlo, odnesla do horní ložnice.

Připojila ho a vložila do něj náhodně vybranou krabičku. Krčními obratli jí projely mírné vibrace a pak se pokoj rozpadl na jednotlivé vrstvy. Stěny se rozplynuly. Trhlinami ve stropě pozorovala nebe třepotající se jako vlajka. Pak se Almě zatmělo před očima, jako by se její dům propadl do podzemí, a vzápětí se před ní zhmotnil svět z minulosti.

Ocitla se v muzeu: vysoký strop, špatné osvětlení, pach připomínající staré časopisy. Jihoafrické muzeum. Vedle ní stál Harold a skláněl se nad zasklenou vitrínou. Vypadal nadšeně, oči mu jen zářily – no jen se na něj podívejte! Tak mladý! Měl kratičké khaki šortky a z bot mu čouhaly černé ponožky. Jak dlouho ho znala? Šest měsíců?

Ona měla na nohou mizerné boty: těsné, nepoddajné. Celý den panovalo krásné počasí a Alma by se s tímto vysokým chlapcem raději posadila do stínu stromů v botanické zahradě. Jenže Harold chtěl do muzea a ona chtěla být s ním. Zakrátko si už prohlíželi sál plný fosilií. Několik desítek koster na podstavcích, některé velké jako nosorožec, jiné s metrovými tesáky, všechny s obrovskými lebkami bez očí.

„Jsou o sto osmdesát milionů let starší než dinosauři, věděla jsi to?“ šeptal Harold.

Školačky, které stály kousek od nich, převalovaly v ústech žvýkačky. Alma se dívala, jak nejvyšší z nich pomalu plivla do porcelánového pítka a pak slinu vtáhla zpátky do úst. Nad pítkem visela cedulka s pečlivě vyvedeným nápisem: Určeno pro osoby bílé pleti. Alma měla pocit, jako by jí někdo drtil chodidla ve svěráku.

Jedenasedmdesátiletá Alma pozorovala svět očima čtyřia-dvacetileté Almy. Ona skutečně byla tou čtyřiadvacetiletou Almou! Potily se jí dlaně a bolely ji nohy a byla na schůzce s živým Haroldem! Mladým, štíhlým Haroldem! Rozplýval se nad kostrami; říkal, že vypadají jako kříženci různých zvířat. Hlavy plazů a těla psů. Hlavy orlů na tělech hrochů. „Mohl bych se na ně dívat věčně,“ obrátil se mladý Harold s chlapeckým nadšením ve tváři k mladé Almě. Vysvětloval jí, jak tito tvorové před dvě stě padesáti miliony lety zemřeli v blátě a jejich kosti pomalu zkameněly. Teď je někdo vysekal a znovu je složil na světle.

„I tohle byli naši předkové,“ šeptal Harold. Alma se na ně sotva dokázala podívat: neměli oči ani kůži a vypadali krvelačně. Jako by jediným smyslem jejich existence bylo roztrhat jeden druhého. Chtěla toho vysokého chlapce odvést ven do zahrady, bok po boku si s ním sednout na lavičku a zout si boty. Jenže Harold ji táhl dál. „Tady je gorgonops. Velký jako tygr. Dvě stě, tři sta kilogramů. Žil v permu. Tohle je teprve druhá kompletní kostra, kterou našli. Nedaleko místa, kde jsem vyrostl.“ Stiskl Almě ruku.

Almě se motala hlava. Ta příšera měla krátké silné nohy, oční důlky velké jako pěst a tlamu plnou tesáků. „Prý lovili ve smečkách,“ šeptal Harold. „Představ si, že bys na šest takových narazila v buši.“ Čtyřiadvacetiletá Alma se ve vzpomínce otřásla.

„Myslíme si, že náš pobyt na tomto světě je samozřejmostí,“ pokračoval, „ale vlastně jsme měli jen obyčejné štěstí, viď?“ Otočil se k ní, aby jí to vysvětlil, když vtom se od okrajů začaly rozbíhat stíny jako rozlitý inkoust. Postupně pohlcovaly klenutý strop, školačku, která plivala do pítka, a nakonec i samotného Harolda v příliš krátkých khaki šortkách. Zařízení zaskřípalo a paměťová karta vyskočila. Vzpomínka se rozplynula.

Alma zamrkala a zjistila, že úplně bez dechu svírá patu postele, o pět kilometrů a pět desetiletí dál. Sundala si náhlavní soupravu. Za okny zpíval drozd. Z kořenů Alminých zubů vystřelovala bolest. „Bože,“ vydechla.

Účetní

To se odehrálo před třemi lety. Dnes půl tuctu lékařů v Kapském Městě sbíralo vzpomínky bohatých lidí a ukládalo je na paměťové karty, s nimiž se občas obchodovalo na ulicích. Podle některých zpráv stařečci v domovech důchodců využívali vzpomínková zařízení jako drogy a krmili je stále stejnými ohmatanými paměťovými kartami: svatební noc, jarní odpoledne, projížďka na kole po mysu. Malé plastové čtverečky byly od těch nedočkavých stařeckých prstů celé ohlazené.

Pheko vezl Almu domů s patnácti novými paměťovými kartami v kartonové krabici. Nechtěla si zdřímnout. Neměla chuť na trojúhelníčky toastového chleba, které jí Pheko přinesl na podnose. Chtěla se jen schoulit do svého křesla v horní ložnici s náhlavní soupravou zasunutou do konektorů v její hlavě a občasným pramínkem slin visícím jí z koutku úst. Raději než ve skutečném světě by žila v uměle vytvořené minulosti, která jí proudila do mozku skrze kabely.

Zhruba každou půlhodinu jí Pheko utřel bradu a zasunul do přístroje novou kartu. Zadal kód a díval se, jak se jí protáčí oči. Na stěně před ní visela téměř tisícovka karet a stovky dalších ležely v hromádkách na koberci.

Zhruba ve čtyři hodiny zastavilo u domu BMW účetního. Vstoupil bez klepání a zavolal nahoru: „Pheko!“ Když Pheko sešel dolů, měl už na kuchyňském stole otevřenou koženou aktovku a zapisoval si něco do desek. Měl mokasíny bez ponožek a modrý svetr, který se zdál být neuvěřitelně hebký. Držel stříbrné pero. Pozdravil, aniž by zvedl oči.

Pheko ho přivítal, dal vařit kávu a stoupl si stranou od kuchyňské linky s rukama za zády. Snažil se nesklánět patolízalsky hlavu. Pero účetního šustilo po papíře. Venku nad Atlantikem pluly nafialovělé obláčky.

Když byla káva hotová, Pheko ji nalil do šálku a postavil ho vedle mužovy aktovky. Sám zůstal stát. Účetní ještě chvíli psal. Pískalo mu v nose. Nakonec zvedl hlavu a zeptal se: „Je nahoře?“

Pheko přikývl.

„Fajn. Podívej, Pheko. Dnes mi volal ten… doktor.“ Sklíčeně se na Pheka podíval a zaklepal perem o stůl. Ťuk. Ťuk. Ťuk. „Tři roky. A téměř žádný pokrok. Říkal, že jsme to prostě zachytili moc pozdě. Možná jsme to trochu zbrzdili, ale teď je konec. Prý už je ta lavina tak velká, že se nedá zastavit.“

Nahoře bylo ticho. Pheko se díval na špičky svých bot. V duchu si představoval lavinu řítící se z kopce. Vzpomněl si na svého pětiletého syna Tembu v patnáct kilometrů vzdálené škole slečny Amandy. Co asi právě teď dělá? Možná jí. Nebo hraje fotbal. Na očích má své brýle.

„Paní Konacheková potřebuje nepřetržitou péči,“ pokračoval účetní. „Už dlouho. Muselo ti být jasné, že to přijde, Pheko.“

Pheko si odkašlal. „Starám se o ni. Chodím sem každý den. Jsem tu od rána do večera. Často zůstanu i dýl. Vařím, uklízím, nakupuju. Není to s ní těžké.“

Účetní pozvedl obočí. „Je to s ní dost těžké, Pheko, to přece víš. Odvádíš dobrou práci. Dobrou. Ale náš čas vypršel. Viděl jsi přece, co dělala před měsícem na terase. Doktor říkal, že zapomene, jak se jí. Zapomene, jak se usmívá, mluví, chodí na záchod. Nakonec nejspíš zapomene i to, jak se polyká. Příšerný osud, jestli to chceš slyšet. Kdo si něco takového zaslouží?“

Vítr prohánějící se palmami v zahradě zněl jako déšť. Z patra se ozvalo zavrzání. Pheko dělal, co mohl, aby udržel ruce za zády. Kdyby tady tak byl pan Konachek, říkal si. Vyšel by z pracovny v zaprášené plátěné košili, s ochrannými brýlemi na čele a s obličejem, který vypadal jako uvařený. Napil by se přímo z konvice, objal by Pheka kolem ramen a řekl by: „Pheka nemůžete vyhodit! Pheko u nás pracuje už patnáct let! A teď má malého syna! No tak, slyšíte?“ Mrkal by na všechny strany. Možná by účetního i přátelsky poplácal po zádech.

Jenže v pracovně vládla tma. Harold Konachek byl už přes čtyři roky po smrti. Paní Alma seděla nahoře připojená k tomu přístroji. Účetní zastrčil pero do kapsičky a zavřel aktovku.

„Mohl bych se sem nastěhovat i se synem,“ zkusil to Pheko. „Mohli bychom tady přespávat.“ Dokonce i jemu samotnému to znělo jako hloupý a beznadějný pokus.

Účetní náhle prudce vstal a smetl si z rukávu svetru neviditelné smítko. „Zítra půjde dům do prodeje,“ řekl. „Příští týden odvezu paní Konachekovou do pečovatelského domu. Dokud je tady, není třeba balit: jen by ji to vyděsilo. Můžeš zůstat až do příštího pondělí.“

Pak si vzal aktovku a odešel. Pheko poslouchal, jak jeho vůz odjíždí. Alma nahoře něco volala. Káva, kterou pro účetního připravil, zůstala nedotčená.

Ostrov pokladů

Když se začalo šeřit, povařil Pheko kuřecí prso a přidal k němu hromádku zelených fazolek. Venku se nad Atlantikem shlukovaly dešťové mraky. Alma zírala na svůj talíř, jako by to byla nějaká nepochopitelná hádanka. „Našel dnes ráno pan doktor nějaké pěkné vzpomínky, paní Almo?“

„Pěkné?“ zamrkala. Pendlovky v obýváku tikaly. Do místnosti proudilo stříbřité světlo. Z Pheka vnímala jen pár očí a vůni mýdla.

„Staré,“ pronesla Alma.

Pomohl jí do noční košile a vymáčkl na kartáček trochu zubní pasty. Pak jí dal prášky. Dva bílé. Dva zlaté. Alma se drápala do postele a mumlala si nějaké otázky.

Do oken začaly bušit dešťové kapky.

„Tak, paní Almo,“ řekl Pheko a přitáhl jí přikrývku až k bradě. „Už musím domů.“ Když položil ruku na lampičku, v kapse mu zavibroval telefon.

„Harolde,“ řekla Alma. „Přečti mi něco.“

„Já jsem Pheko, paní Almo.“

Alma zavrtěla hlavou. „Do háje.“

„Roztrhala jste svoji knížku, paní Almo.“

„Opravdu? Já ne. To udělal někdo jiný.“

Nádech. Vzdech. Na prádelníku stály tři bezvýrazné porcelánové hlavy s blýskavými parukami. „Deset minut,“ svolil Pheko. Alma se položila jako plešaté a vrásčité dítě s nepřítomným pohledem. Pheko si sedl na židli u postele a zvedl z nočního stolku Ostrov pokladů. Když knihu otevřel, vypadly z ní stránky.

První odstavce četl zpaměti. Jasně si vzpomínám, jako by se to stalo teprve včera, jak se dotrmácel ke dveřím hostince; lodní kufr přivezli za ním na trakaři. Byl to vysoký, silný, svalnatý, do kaštanova opálený chlapík…

Po další stránce Alma spala.

B478A

Pheko nasedl na autobus společnosti Golden Arrow odjíždějící ve 21:20 do Khayelitshi. Byl to drobný muž v černých kalhotách a červeném pleteném svetru. Když seděl na sedačce, sotva dosáhl nohama na podlahu. Za oknem ubíhaly uzavřené areály, závěsy bugenvileí a malá bistra osvětlená barevnými žárovkami. Na Hanny Street autobus zastavil před sportovním areálem Virgin Active, kde se tři vnitřní bazény třpytily akvamarínovým světlem, v drahách se činili poslední plavci a v rohu tryskala voda z ohromného toboganu.

Autobus se zaplnil černošskými dívkami z předměstí: uklízečkami, servírkami, přadlenami, ženami, které v Kapském Městě vystupovaly pod jiným jménem než na předměstích, hospodyněmi se jmény jako Sylvia nebo Alice, z nichž se v budoucnu měly stát matky zvané Malili nebo Momtolo.

Po oknech stékal déšť. Autobusem zněly hlasy hovořící xhosky, sutsky, setswansky. Rozestupy pouličních lamp se prodlužovaly. Zakrátko už Pheko ve tmě neviděl nic než kužely světla od reflektorů na billboardech. Pijte Opa. Nahlaste krádeže kabelů. Používejte kondom.

Khayelitshu tvořilo osmdesát kilometrů čtverečných chatrčí sestavených z hliníku, betonových tvárnic, pytloviny a dveří z aut. Na přelomu století tu mělo svůj domov půl milionu lidí – teď byla čtyřikrát větší. Žili tu lidé prchající před válkou, suchem, HIV. Nezaměstnanost dosahovala snad šedesáti procent. Tisíce chatrných kůlů osvětlení se tyčily nad chatrčemi jako stromy bez větví. Ženy chodily po krajnicích a přenášely z místa na místo děti, igelitové tašky, zeleninu a čtyřicetilitrové nádoby na vodu. Muži se kymácivě projížděli na kolech. Všude se potulovali psi.

Pheko vystoupil u slumu a spěchal v sílícím dešti mezi chatrčemi. Vzduchem se neslo cinkání zvonkoher. Mezi kalužemi kličkovala koza. Apatičtí muži posedávali na blatnících vykuchaných taxíků, na převrácených bednách od ovoce nebo pod otrhanými celtami. O pár uliček dál někdo odpálil rachejtli, která rozkvetla nad střechami a zase zmizela.

Číslo B478A označovalo světlezelenou kůlnu s hliněnou podlahou a bleděmodrými dveřmi. Střechu držely na místě tři sjeté pneumatiky. Dvě okna chránily mříže. Temba byl uvnitř. Ještě nespal, vypadal vesele, cosi si polohlasně mumlal, málem poskakoval na místě. Měl na sobě o několik velikostí větší tričko a na nose mu nadskakovaly malé brýle.

„Taťko,“ vyhrkl. „Taťko, máš jednadvacet minut zpoždění! Taťko, Boginkosi dneska chytil tři kočky, věřil bys tomu? Taťko, umíš vyrobit parafín z igelitek?“

Pheko se posadil na postel a chvíli počkal, aby si oči zvykly na přítmí. Stěny byly oblepené vybledlými letáky supermarketů. Mycí prostředek za 1,99. Dva džusy za cenu jednoho. U stropu viselo včerejší prádlo. Jediný další nábytek představovaly dvě skládací židle s kovovou kostrou a plastovými sedáky.

Venku pod sodíkovými lampami dál drobně mrholilo a kapky klidně klepaly do střechy. Do chatrče se vkrádal hmyz hledající úkryt – komáři, mnohonožky a velké lesklé mouchy. Podlahu křižovaly dvě mravenčí stezky mířící do kanálků pod kamny. Do sítí v oknech narážely můry. Phekovi zněla v hlavě slova účetního: Muselo ti být jasné, že to přijde. Vybavil si stříbrnou pánev blýskající se ve světle Alminy kuchyně.

„Jedl jsi, Tembo?“

„Já nevím.“

„Ty nevíš?“

„Ne, jedl jsem! Jedl jsem! Slečna Amanda měla kukuřičnou kaši a fazolky.“

„A nosil jsi dnes svoje brýle?“

„Nosil.“

„Tembo.“

„Nosil jsem je, taťko. Vidíš?“ Ukázal si dvěma prsty na obličej.

Pheko si zul boty. „Dobře, kůzlátko moje. Věřím ti. Teď si vyber, z které ruky chceš.“ Natáhl k němu obě pěsti. Temba stál bosý ve svém velkém tričku a mrkal hnědýma očkama za brýlemi.

Nakonec zvolil levou ruku. Pheko zavrtěl hlavou, usmál se a ukázal prázdnou dlaň.

„Nic.“

„Příště,“ těšil syna. Temba zakašlal a utřel si nos. Vyrovnával se s dobře známým zklamáním.

„Teď si sundej brýle a pusť se do mě,“ vyzval ho Pheko a Temba si odložil brýle na kamna, skočil na otce a obtočil mu nohy okolo žeber. Váleli se spolu na posteli a Temba držel otce kolem krku a zad.

Pheko vstal a dlouhými kroky přecházel přes malou chatrč, zatímco hoch na něm dál visel. „Taťko,“ oslovil ho Temba s obličejem zabořeným do jeho hrudi. „Co bylo v té druhé ruce? Cos přinesl tentokrát?“

„To ti nemůžu říct,“ odvětil Pheko. Předstíral, že se snaží vykroutit z chlapcova sevření. „Příště musíš hádat líp.“

Pheko dupal po domku a syn se ho odmítal pustit. Tvrdým čelem tlačil otce do hrudní kosti. Z jeho vlasů byl cítit prach, ostrouhané tužky a kouř. Déšť bubnoval do střechy.

Vysoký muž v zahradě

V pondělí v noci přivedl Roger Tshoni do honosné čtvrti Vredehoek malého tichého lovce vzpomínek zvaného Luvo a podvanácté se vloupal do domu Almy Konachekové. Roger měl bílé vlasy a bílý plnovous a nos jako velkou hnědou tykev. Oranžové zuby. Páchl levným tabákem. Na stužce obtočené kolem slamáku měl třikrát natištěný nápis Ma Horse.

Alma se probudila pokaždé, když Roger vyháčkoval zámek mříže. Napadlo ho, že to nějak souvisí s alarmem, v domě však neviděl žádná čidla. Stejně už se přestal skrývat. Dnes se ani neobtěžoval chovat se tiše. Počkal ve dveřích, napočítal do patnácti a zavedl chlapce dovnitř.

Někdy vyhrožovala, že zavolá policii. Jindy mu říkala Harolde. Občas ještě hůř: ty prcku. Nebo negře. Nebo dehťáku. Hybaj do práce, kluku. Nebo: Sakra, kluku. Někdy hleděla prázdnýma očima přímo skrz něj, jako by byl jen obláček kouře. Když ji vyděsil, jednoduše vyšel ven, zapálil si v zahradě cigaretu a vrátil se dovnitř kuchyňskými dveřmi.

Dnes Roger a Luvo postáli chvíli v obýváku. Z obou kapala voda. Skrz prosklené terasové dveře se dívali k městu, kde mezi desetitisíci jantarovými světly problikávalo několik červených. Otřeli si boty. V ložnici si Alma něco mumlala. Od pobřeží se táhl oceán jako neviditelná černá prázdnota.

„Ta ženská je jako sova,“ zašeptal Roger.

Luvo si sundal vlněnou čepici, poškrábal se mezi čtyřmi konektory v hlavě a vystoupal do schodů. Roger zamířil do kuchyně, vyndal z lednice tři vajíčka a dal je vařit. O chvíli později se z ložnice dovlekla Alma, bosá, plešatá a drobná jako holčička.

Roger chvíli bloumal prsty po své košili, pak nahmatal nezapálenou cigaretu zastrčenou za stužkou na klobouku a strčil si ruce do kapes. Už věděl, že ze všeho nejvíc ji děsí jeho ruce. Dlouhé ruce. Hnědé ruce.

„Ty jsi…,“ zasyčela Alma.

„Roger. Občas mi říkáš Harolde.“

Utřela si nos do rukávu. „Mám zbraň.“

„Nemáš. A stejně bys mě nedokázala zastřelit. Pojď, posaď se.“ Alma se na něj udiveně podívala. Pak si však poslušně sedla. Jediným zdrojem světla byl modrý kroužek plamene na sporáku. Dole ve městě mezi kapkami deště tančila světla aut.

Dnes se Roger v tom domě s chrastícími pendlovkami, neposkvrněnými pohovkami a velkou vitrínou v pracovně cítil stísněně. Svírala ho zoufalá touha zapálit si cigaretu.

„Dnes jsi od svého doktora dostala nové paměťové karty, že, Almo? Viděl jsem, jak tě ten tvůj poskok veze dolů do Green Pointu.“

Mlčela. V kastrůlku rachotila vajíčka. Alma vypadala, jako by se v ní zastavil čas: vystouplé žíly, ptačí rysy, bezvýrazný pohled. Nad pravým uchem jí pulzovala modrá tepna. Čtyři gumové zátky pevně seděly v konektorech na její lebce.

Trochu se zamračila. „Kdo jsi?“

Roger neodpověděl. Vypnul sporák a děrovanou lžící vyndal horká vajíčka z vody.

„Já jsem Alma,“ představila se.

„Já vím,“ odpověděl Roger.

„Vím, o co ti jde.“

„Opravdu?“ Položil před ni utěrku a položil na ni vajíčka. Už podvanácté tento měsíc spolu seděli uprostřed noci v kuchyni, Roger a Alma, vysoký černoch a bílá stařena, pod nimi světla Trafalgarského parku a železničních nádraží a nábřeží. Výjev jako z jiného světa. Co to znamená, podivoval se Roger, že bezpočet selhání v životě ho dohnal až sem?

„Teď se najez,“ vyzval ji.

Alma se na něj pochybovačně podívala. O chvíli později si však vzala vajíčko, nakřápla skořápku o stůl a začala je loupat.

Řád věcí

Události nešly po sobě. Nikde žádné A, B, C, D. Všechny karty byly stejně veliké a měly stejnou, odporně béžovou barvu. Přesto se některé odehrávaly před desítkami let a jiné vloni. Také se lišily intenzitou – některé Luva zaměstnaly na patnáct či dvacet vteřin, jiné ho vtáhly do Alminy minulosti na půl hodiny. Chvíle se natahovaly a mizely během okamžiku. Procital udýchaný, jako by se vynořil z vody. Cítil se katapultován zpět do svého vědomí.

Občas vedle něj po procitnutí stál Roger s nezapálenou cigaretou v ústech a hleděl na Alminu záhadnou stěnu plnou papírků, pohlednic a paměťových karet, jako by čekal, že z ní vyčte nějaké vysvětlení.

Jindy v domě vládlo naprosté ticho, Luvo slyšel jen vítr profukující otevřeným oknem a šustění papírků na stěně a hlavou mu vířily stovky otázek.

Tušil, že je mu zhruba patnáct. Měl jen velmi málo vlastních vzpomínek. Nevzpomínal si na své rodiče ani na to, kdo mu do lebky instaloval čtveřici konektorů a poslal ho mezi deset tisíc sirotků Kapského Města. Nevěděl jak ani proč. Uměl číst, mluvil anglicky a xhosky, věděl, že léta v Kapském Městě jsou horká a zimy chladné a modré. Neměl však tušení, jak se to dozvěděl.

Z poslední doby si vybavoval jen bolest: hlavy, zad, kostí. Návaly pichlavé bolesti v krku, migrény připomínající bouře. Otvory v lebce ho svědily a vytékala z nich čirá tekutina. Nebyly ani trochu symetrické jako konektory v hlavě Almy Konachekové.

Roger říkal, že ho našel v botanické zahradě, ani to si však Luvo nepamatoval. Poslední dobou přespával v Rogerově bytě. Už dvanáctkrát ho starší muž uprostřed noci vykopal z postele a nahnal ho do taxíku, který je vyvezl z nábřeží do Vredehoeku, kde Roger vyháčkoval dva zámky a pustil je do elegantního bílého domu na kopci.

Luvo postupoval zleva doprava, od schodiště k oknu. Během dvanácti nocí si přehrál snad pět set Alminých vzpomínek. Byly tu ještě stovky dalších karet, některé naskládané v komíncích na koberci, mnohé další pověšené na stěně. V číslech vyrytých v plastových schránkách Luvo neodhalil žádnou chronologii.

Tušil však, že se postupně a neobratně blíží k nějaké klíčové informaci. Nebo se od ní vzdaluje, jako by krok za krokem couval od malby tvořené tisíci drobných teček. Každým dnem se ten obraz zaostří, každým dnem odhalí nějakou zásadní pravdu Almina života.

Už teď toho věděl hodně. Věděl, že v dětství byla Alma posedlá ostrovy – vzbouřenci, ztroskotanými koráby, posledními příslušníky kmenů, trosečníky hledícími k prázdnému obzoru. Věděl, že s Haroldem pracovali celá desetiletí ve stejné realitce a že postupně vlastnila tři stříbrné mercedesy, každý dvanáct let. Věděl, že Alma tento dům navrhla spolu s architektem z Johannesburgu, že z katalogů vybírala barvy výmalby a kliky a koupelnové baterie, že s vodováhou a krejčovským metrem věšela obrazy. Věděl, že s Haroldem chodili na koncerty a nakupovali oblečení v nákupním centru Gardens, že navštívili město zvané Benátky. Věděl, že den poté, co odešel do důchodu, si Harold koupil ojetý land cruiser a pistoli ráže devět milimetrů značky Crusader a že vyrážel na lov zkamenělin do rozlehlé vyprahlé oblasti východně od Kapského Města, která nese název Great Karoo.

Věděl také to, že Alma se svým sluhou Phekem nejedná zrovna hezky. Věděl, že Pheko má syna, který se jmenuje Temba, a že Almin manžel tomu chlapci po narození zaplatil operaci očí, věděl, že když to Alma zjistila, strašně se rozčílila.

Na kartě číslo 5015 se sedmiletá Alma dožadovala, aby jí chůva podala právě otevřenou láhev Coca-Coly. Když chůva zaváhala, Alma jí pohrozila, že ji nechá vyhodit. Chůva jí láhev podala. Vzápětí se objevila Almina rozlícená matka a odtáhla ji do kouta pokoje. „Nikdy nesmíš pít z ničeho, z čeho před tebou pil některý ze sloužících!“ křičela na ni. Měla zkřivený obličej a v ústech se jí třpytily zuby. Luvovi se stáhl žaludek.

Na kartě s číslem 9136 se sedmdesátiletá Alma účastnila manželova pohřbu. Pod lustry stálo několik desítek bělochů hltajících pečené půlky broskví. Mezi nimi se prodíral Almin puntičkářský sluha Pheko v bílé košili a černé kravatě. Měl s sebou batole s brýlemi. Dítě mu viselo na levé noze jako popínavá rostlina. Pheko Almě předal sklenici medu převázanou pod víčkem modrou stužkou.

„Je mi to líto,“ řekl a opravdu tak vypadal. Alma si od něj med vzala. Světlo z lustrů na okamžik uvízlo ve sklenici. „Nemusel jsi chodit,“ řekla a položila sklenici na podlahu.

Luvo cítil těžkou vůni parfému, viděl strach v Phekových očích, ve vlastních nohou vnímal Alminu nejistotu. Vtom výjev opustil, jako by ho někdo vytáhl na provaze, a probral se. Seděl na posteli v Almině pokoji pro hosty, trochu se chvěl a v čelisti cítil tupou bolest.

Do svítání zbývala zhruba hodina. Déšť ustal. Vedle něj stál Roger, otevřeným oknem vyfukoval kouř z cigarety a díval se do zahrady.

„Máš něco?“

Luvo zavrtěl hlavou. Bolela ho, jako by mu měla každou chvíli prasknout. Někde zaslechl, že lovec vzpomínek se dožívá jednoho nebo dvou let. Infekce, křeče, záchvaty. Občas cítil, jak se mu v mozku cévy obtáčejí kolem korových sloupců, jak se neurony snaží najít cestu mezi překážkami.

Roger byl pobledlý, jako by byl nemocný. Roztřesenou rukou si přejel po kapsičkách košile.

„Nic v poušti? Nic v land cruiseru s jejím manželem? Víš to jistě?“

Luvo opět zavrtěl hlavou. „Už spí?“ zeptal se.

„Konečně.“

Sešli dolů.

Luvovi běžely hlavou vzpomínky. Šestiletá Alma v jídelně, lněný ubrus, smích dospělých, tichý šepot sloužících nosících jídlo. Alma napichující červa na rybářský háček. Slabě osvětlený hřbitov a kostnaté prsty Alminy matky obtočené kolem volantu. Buldozery, hučící autobusy a díry v bezpečnostních plotech chránících předměstí, kde vyrůstala. Alma nakupující od xhoských dětí o polovinu mladších než ona načerno pálenou brandy zvanou bílý blesk.

Když Luvo došel do obýváku, měl pocit, že omdlí. Dvě křesla, lampa, terasové dveře a masivní vyřezávané pendlovky s mosazným kyvadlem a těžkými mahagonovými nožičkami, to všechno jako by pulzovalo. Nezkrotná bolest hlavy sílila jako oranžový plamen olizující celý svět. Mozek se mu s každým úderem srdce znovu a znovu rozechvíval. Připadalo mu, že jeho zorné pole se musí každou chvíli vznítit.

Roger mu nasadil na hlavu vlněnou čepici, protáhl mu podpažím svou dlouhou ruku a pomohl mu ze dveří. Nad Stolovou horou začínalo svítat.

Úterní ráno

Když Pheko těsně po rozbřesku dorazil do domu, ucítil slabý závan tabáku. Z lednice zmizela tři vajíčka. Na chvíli se zastavil a zamyslel se. Jinak se zdálo být všechno v pořádku. Alma spala hlubokým spánkem.

Dopoledne měl přijet realitní makléř. Pheko vysál, umyl terasová okna a naleštil kuchyňskou linku. Po dešti proudilo do domu ostré ranní světlo a oceán připomínal třpytivý cínový podnos.

V deset si Pheko vypil v kuchyni šálek kávy. Na madle trouby visely dvě nažehlené bělostné utěrky. Podlahy byly vydrhnuté, myčka prázdná, pendlovky natažené. Vše, jak má být.

Pheka napadlo, že by mohl něco ukrást. Televizi z kuchyně, několik Haroldových knih a Almin hudební přehrávač. Šperky. Kabáty. Dvě stejná, hráškově zelená kola z garáže – kolikrát Alma jela na tom svém? Jednou? Kdo o těch kolech vůbec ví? Mohl by si hned teď zavolat taxík, nacpat je do kufru, odvézt do Khayelitshi a do večera proměnit stovku věcí, o nichž Alma neví, že je má, v hotovost.

Kdo by o tom věděl? Ten účetní určitě ne. Alma také ne. Jen Pheko. Jen Bůh.

Alma se vzbudila v půl jedenácté, unavená a popletená. Oblékl ji a dovedl ke stolu. Seděla na židli, čaje se ani nedotkla, ruce se jí třásly a prameny z paruky jí padaly přes oči. „Tady už jsem byla,“ mumlala si. „Kdysi.“

„Vy nechcete čaj, paní Almo?“

Alma se na něj zmateně podívala.

Zeď vzpomínek nahoře šustila ve větru. Přesně v 11:00 vplul na příjezdovou cestu sedan realitního makléře.

Jihoafrické muzeum

Luvo se odpoledne probudil v Rogerově garsonce v Cape Flats. Vedle něj stály stůl a dvě židle. Skříňka s nádobím, petrolejový vařič, pár knih na poličce. Nebylo to o moc lepší než vězeňská cela. Rogerovo jediné okno skýtalo výhled na spodní roh billboardu vzdáleného asi šest metrů. Znázorňoval bělošku v ještě bělejších bikinách, která ležela na pláži s láhví piva značky Crown v ruce. Luvo viděl ze svého stanoviště spodní polovinu jejích nohou, zkřížené kotníky, bledá chodidla bosých nohou oblepená pískem.

Skrz stěny i strop k němu doléhal obvyklý ruch Cape Flats: smích, křik dětí, hádky, sex, rachot motorů a větráků. Za ten měsíc, co tady přespával, slyšel šestkrát nebo sedmkrát střelbu. Po pavlačích se couraly ženy s nalakovanými nehty a těsnými náhrdelníky. Každý večer někdo prošel kolem dveří šeptaje: „Mandrax, Mandrax.“

Roger byl někde venku. Nejspíš sledoval Almu. Luvo se posadil ke stolu, otevřel si balíček slaných krekrů a začetl se do jedné z Rogerových knížek. Byl to dobrodružný román o polárnících. Docházelo jim jídlo, a tak na tenkém ledě lovili tuleně a vypadalo to, že každou chvíli se někdo proboří do ledové vody.

Uplynula už zhruba hodina, ale Roger se stále ještě nevrátil. Luvo si vzal ze zásuvky dvě mince, umyl si ve dřezu obličej a ruce a přejel špičky tenisek navlhčeným ubrouskem. Přes konektory v hlavě si narazil čepici a vydal se autobusem k botanické zahradě.

Okolo čtvrté vešel do budovy Jihoafrického muzea a doprovázen nedůvěřivými pohledy dvou hlídačů zamířil do oddělení paleontologie. Ve vitrínách ležely stovky zkamenělin, druhy z celé jižní Afriky. Lastury a červi, loděnky a kapradiny, trilobiti a také minerály – žlutozelené krystalky a blyštivé shluky křemene, moskyti zalití v jantaru, scheelit, wulfenit.

V odrazu ve skle jako by Luvo viděl papírky a schránky z Alminy stěny plující v šeru nad kameny. Kosti, zuby, stopy, ryby, zdeformovaná žebra pravěkých plazů – v Alminých vzpomínkách byl Luvo svědkem, jak se Harold celý nadšený vrátil z pouště Karoo a zaníceně vyprávěl o doleritu a prachovci, o kosterních nalezištích a zkamenělých stopách. V garáži opracovával kusy kamene a ukazoval Almě celé obojživelníky, obtisk třiceticentimetrové vážky ve vápenci, chodbičky červů ve ztvrdlé hlíně. Celý rozvášněný a rozesmátý vtrhl do kuchyně s ochrannými brýlemi na čele a máchal vycházkovou holí, kterou sebral kdovíkde. Byla ebenová, dlouhá jako on sám, na rukojeti omotaná červenými korálky a na vrcholu měla vyřezaného slona.

To všechno Almu rozzuřilo: vycházková hůl jako ze safari, brýle, Haroldovo chlapecké nadšení. Čtyřicet pět let manželství, prohlásila, a teď se rozhodl, že se z něj stane bláznivý hledač šutrů? Co jejich přátelé, společné procházky, Středomořský klub? Důchodci, křičela na něj, by měli pohodlí vyhledávat, ne před ním utíkat.

Luvo věděl jedno: Roger schovával ve své odřené a ošoupané peněžence čtyři roky starý nekrolog vystřižený z novin. Špičkový realitní makléř se dal na dráhu lovce dinosaurů, stojí v titulku. Pod ním je zrnitá černobílá fotografie Harolda Konacheka.

Luvo ten nekrolog viděl tolikrát, že už znal text nazpaměť. Osmašedesátiletý důchodce z Kapského Města vzal manželku na vyjížďku po zapadlých cestách pouště Karoo. Během zastávky u jednoho zlomu, kde pátral po zkamenělinách, dostal infarkt, na jehož následky zemřel. Podle manželky těsně před smrtí učinil významný nález, objevil totiž vzácnou zkamenělinu z období permu. Rozsáhlé pátrání v dané oblasti však nic neodhalilo.

Roger se svým slamákem, bílým plnovousem a vykotlanými zuby Luvovi vyprávěl, že se vydal do pouště s desítkami dalších hledačů zkamenělin, dokonce i ve společnosti skupiny odborníků z univerzity. Několik paleontologů prý Almu navštívilo a ptalo se jí, co viděla. „Tvrdila, že si nic nepamatuje. Že Karoo je velká a všechny kopce vypadají stejně.“

Zájem opadl. Lidé došli k závěru, že tu zkamenělinu už nenajdou. A pak, o několik let později, zahlédl Roger Almu Konachekovou, jak se svým sluhou vychází z kliniky pro léčbu poruch paměti v Green Pointu. A začal je sledovat.

„Gorgonops longifrons,“ řekl Roger Luvovi před měsícem, když ho poprvé přivedl v noci do Almina domu. Luvo si ten název vtiskl do paměti.

„Velký a strašlivý predátor z období permu. Jestli je to celá kostra, má cenu čtyřiceti nebo padesáti milionů randů. Svět z podobných věcí šílí. Filmové hvězdy, finančníci. Jeden Číňan vydražil před rokem lebku triceratopse za třicet čtyři milionů amerických dolarů.“

Luvo zvedl hlavu od vitríny. Sálem zněly kroky. Uličkami procházely hloučky turistů. Na žulovém podstavci stála tatáž kostra gorgonopse, kterou Harold ukazoval Almě před padesáti lety. Měl zploštělou lebku a čelisti plné zubů. Jeho drápy vypadaly, že by jimi dokázal hodně ublížit.

Na štítku pod kostrou bylo napsáno: Poušť Karoo, pozdní perm, stáří 260 milionů let. Luvo stál u kostry dlouhou dobu. Slyšel Haroldův hlas šeptající z temných tunelů Alminy paměti: I tohle byli naši předkové.

Všichni jsme jen mezičlánky, pomyslel si Luvo. Takže o tohle Rogerovi jde. O tuto nepochopitelně starou věc.

Středeční noc, čtvrteční ráno

Když se Luvo po půlnoci probudil, stál nad ním Roger. Byl zpátky v jeho bytě. Příšerně ho bolela hlava napěchovaná cizími vzpomínkami. Roger si k němu přidřepl, potáhl z cigarety a popuzeně se podíval na hodinky.

„Tys byl venku.“

„Šel jsem do muzea. Pak jsem usnul.“

„To tě mám zase začít zamykat?“

„Zamykat?“

Roger si sedl na židli nad Luvem, slamák položil na stůl a nespokojeně se podíval na zpola vykouřenou cigaretu.

„Někdo dnes před její dům umístil ceduli, že je na prodej.“

Luvo si tiskl konečky prstů ke spánkům.

„Chtějí ten dům prodat.“

„Proč?“

„Proč? Protože se zcvokla.“

Na opálené nohy ženy s pivem mířily reflektory. Pod ní poblikávala kadmiově zbarvená světla Cape Flats. Mezi stromy se míhaly stíny postav. Ve čtvrti to žilo. Konec Rogerovy cigarety se rozzářil a pohasl.

„Takže jsme skončili? Už tam nebudeme dál chodit?“

Roger na něj pohlédl. „Skončili? Ne. Ještě ne. Ale musíme si pospíšit.“ Znovu se podíval na hodinky.

O hodinu později už byli znovu v domě Almy Konachekové. Luvo se posadil na postel v horní ložnici, zadíval se na stěnu před sebou a snažil se soustředit. Uprostřed vycházel z moře mladý muž s nohavicemi vytaženými ke kolenům. Od fotografie se v kruzích rozbíhaly knihy, pohlednice, fotky, špatně napsaná jména, nákupní seznamy podtrhané desítkami váhavých tahů tužky. Výlety. Firemní večírky. Ostrov pokladů.

Každá z paměťových karet na Almině stěně jako by ve tmě žhnula. Luvo procházel jednu po druhé a postupně rozplétal pavučinu jejího života. Napadlo ho, že zpočátku ta stěna možná Almě pomáhala získat nad postupující nemocí určitou kontrolu. Možná pověsila paměťovou kartu na hřebíček, a když ji o den nebo o dva později uviděla, znovu si vybavila tutéž vzpomínku – v přítmí se vytvořilo nové spojení.

Dokud to fungovalo, muselo to být podobné jako sejít do černočerného sklepa pro sklenici s marmeládou a najít ji tam, těžkou a studenou, aby ji mohla po křivých a zaprášených schodech vynést na světlo do kuchyně. Nějakou dobu to muselo fungovat: muselo jí to pomáhat věřit, že dokáže nevyhnutelnou ztrátu paměti zastavit.

V případě Rogera a Luva to tak dobře nefungovalo. Luvo nevěděl, jak stěnu využít ve svůj prospěch – ukazovala mu jen náhodně vybrané střípky z Alminy minulosti. Paměťové karty ho vodily kolem cíle, aniž by na něj kdy dosáhl. Bloudil v minulosti a v mysli, na niž neměl nejmenší vliv.

Na kartě číslo 6786 Harold říkal Almě, že se snaží najít něco zásadního, konečně se něco dozvědět o místech, kde vyrostl a prožil svůj kratičký příděl času. Vysvětloval, že se učí vidět, co tady kdysi bylo: bouře, netvory, padesátimilionové období permských protosavců. Je z něj šedesátník, pořád dost pohyblivý, aby se mohl procházet po nejbohatších kosterních nalezištích s výjimkou Antarktidy. Chodit mezi kameny, používat oči a prsty, pátrat po stopách zvířat, která tu žila před neuvěřitelně dlouhou dobou! To stačí k tomu, říkal Almě, aby měl nutkání pokleknout.

„Pokleknout?“ běsnila Alma. „Pokleknout? A před kým? Před čím?“

„Prosím,“ žádal Harold Almu na kartě s číslem 1204. „Jsem pořád tentýž muž, jaký jsem býval. Dovol mi to.“

„Chováš se jako blázen,“ řekla mu Alma.

Karta za kartou přibližovala Luva k Haroldovi: k jeho širokému brunátnému obličeji, k jeho zvědavým očím. Oblíbil si dokonce i tu jeho směšnou ebenovou vycházkovou hůl a velké kusy kamene v garáži.

U karet, na nichž se objevoval Harold, cítil Luvo pod Alminým vědomím i své vlastní, tam, kde ona chtěla odejít, on toužil zůstat – učit se od Harolda, dívat se, co vytahuje z kufru svého land cruiseru a oškrabuje v pracovně. Vyrazit s ním do Karoo, brouzdat se říčními koryty, přes horská sedla a geologické zlomy. A zklamalo ho, když nemohl.

A co teprve všechny ty knihy v bělochově pracovně! Tolik knih Luvo neviděl za celý svůj život. Dokonce se začínal učit názvy zkamenělin v Haroldově vitríně v přízemí: mořský šnek, kelnatka, amonit. Když s Rogerem vešli do domu, chtěl si je rozložit na stole a prozkoumat je.

Na kartě 6567 Alma plakala. Harold byl někde pryč, nejspíš na lovu fosilií, a v domě vládl dlouhý, šedivý večer bez koncertů, pozvánek, vyzvánějících telefonů. Alma večeřela o samotě pečené brambory a v televizi v kuchyni tiše běžela nějaká detektivka. Tváře na obrazovce byly rozmazané a světla města za okny připomínala okénka zaoceánského parníku, zlatá, přívětivá a vzdálená. Alma vzpomínala, jak si v dětství prohlížela fotografie ostrovů. Myslela na Billyho Bonese, Dlouhého Johna Silvera, na trosečníka na opuštěné pláži.

Přístroj zaskřípal a karta vyskočila. Luvo zavřel oči. Brněla ho lebka a cítil, jak přilba drhne o pokožku jeho hlavy.

Z přízemí slyšel, jak Roger tiše mluví s Almou.

Páteční ráno

Slumem se plížila infekce a přepadala děti chatrč za chatrčí. Jednou v rozhlase tvrdili, že se přenáší slinami, o hodinu později už se měla šířit vzduchem. Ne, roznášejí ji toulaví psi, ne, je v pitné vodě, ne, jde o spiknutí západních farmaceutických společností. Mohla to být meningitida, další pandemie chřipky, nějaká nová dětská choroba. Nikdo nevěděl nic určitého. Hovořilo se o veřejných výdejnách antibiotik. Skloňovalo se slovo karanténa.

V pátek ráno se Pheko jako vždy probudil v půl páté a odnesl si smaltovaný lavor ke kohoutku s vodou o šest chýší dál. Rozložil si na ručník žiletku, mýdlo a žínku a sedl si na paty. V chladné tmě se holil sám a bez zrcátka. Sodíkové lampy byly zhasnuté a mezi mraky prosvítalo jen několik hvězd. Ze sousedního okapu ho tiše pozorovaly dvě vrány.

Když se oholil, umyl si obličej a paže a vylil vodu do uličky. V pět odnesl Tembu ke slečně Amandě a zaklepal. Amanda se na posteli podepřela lokty a ospale se na něj usmála. Pheko položil spícího Tembu na pohovku a brýle dal na stolek vedle něj.

Cestou na vlak spatřil zástup dívek v modrobílých školních uniformách, které nastupovaly do bílého autobusu. Každá měla přes nos a ústa papírovou roušku. Došel na nástupiště a čekal. Travnatou louku tu a tam protínala zapomenutá betonová koryta připomínající padlé sloupy nějaké dávné civilizace, posprejovaná různými nápisy: Exacta, Fuck a Blind 43. Bohatí zbohatnou. Jamakota umírá, pomozte.

Vlaky přejížděly sem a tam jako rachotící zvířata. Ještě tři dny, říkal si Pheko.

Karta 4510

Alma vypadala unaveněji než jindy. Pheko jí pomohl vstát z postele v půl dvanácté. Z levého oka jí vytékala čirá tekutina. Civěla do prázdna.

Tentokrát se nechala od Pheka obléknout, ale nesnídala. Dvakrát se objevil realitní makléř se zájemci o prohlídku a Pheko musel Almu odvést na zahradu, posadit se s ní na lehátko a držet ji za ruku, zatímco mladý pár prolézal pokoje, obdivoval výhledy a nechával stopy na kobercích.

Okolo druhé hodiny si Pheko povzdechl a vzdal to. Posadil Almu na postel v patře, připojil ji ke čtecímu zařízení a pustil jí kartu 4510, kterou ukládal do zásuvky vedle myčky nádobí, aby ji měl po ruce, až ji bude potřebovat. Až ji bude potřebovat Alma.

Almě povolily svaly na krku a roztáhla kolena. Pheko šel dolů a dal si krajíc chleba. Vítr rozhoupal listy palem v zahradě. „Blíží se jihovýchodní vítr,“ hlásili v televizi v kuchyni. Následoval reklamní blok. Vysoká běloška běžela přes letiště. Přes obrazovku přejel metrový sendvič. Pheko zavřel oči a představoval si vítr přicházející do Khayelitshi, krabice poletující kolem krámků, igelitové tašky vířící nad silnicemi a narážející do plotů. Lidé na nástupišti si budou zvednutými límci chránit ústa před prachem.

Po pár minutách uslyšel Almino volání. Vyšel nahoru, posadil ji na postel a pustil znovu tutéž kartu.

Chefe Carpenter

V pátek dovedl Roger Luva po chodníku před jiný dům na druhém konci města. Byl obehnaný třiapůlmetrovou omítnutou zdí, z níž nahoře trčely rozbité láhve. Nad zdí se pohupovaly koruny devíti nebo deseti eukalyptových stromů.

Roger nesl v jedné ruce nějaký těžký předmět v igelitovém pytli. U branky vzhlédl k bezpečnostní kameře ukryté za bublinou z tmavého skla a zvedl pytel. Asi po deseti minutách je nějaká žena, za níž cupitaly dvě navoněné kolie, beze slova vpustila dovnitř.

Dům byl poměrně malý a měl skleněné stěny. Žena je usadila do otevřeného pokoje s velkým krbem. Nad krbem visela na leštěné břidlicové desce zkamenělina připomínající okřídleného krokodýla po nehodě. Luvo si všiml dalších zkamenělin, na sloupech, na podstavcích, v podsvícené vitríně. Některé byly obrovské. Viděl spirálovitou schránku velkou jako poklop kanálu, ukázku zkamenělého dřeva na dveřích a něco jako sloní kel na zlatém podstavci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zeď vzpomínek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.