Smrť chudobného boháča

Tomáš Beník

Copyright:

Autor: Tomáš Beník

Vydal: Martin Koláček – E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-455-5 (ePub)

978-80-7512-456-2 (mobipocket)

978-80-7512-457-9 (pdf)

Venovanie

Venované mojej sestre Barbare.

1

„Môj Bože!“ zakričal muž, keď sa konečne oddelil po akte od milostného objatia svojej mladej manželky. Na rozdiel od jej znudeného pohľadu, jeho tvár žiari šťastím.

Tých rozdielov je v jednej manželskej posteli viac. On má dosť cez štyridsať, ona len niečo cez dvadsať. On je širšej postavy, ona má nádhernú postavu, udržiavanú pravidelným cvičením. Jej vlasy sú dlhé, teraz rozpustené, väčšinou gaštanovej farby. Na hlave manžela sa pomaličky objavujú šediny a plešinka. On by bol aj bez nej bohatý. Ona by bola bez neho chudobná ako kostolná myš.

Dve veci ich však spájajú. Manželský sľub a tučné spoločné konto. O láske sa vôbec nedá hovoriť. Len nech muž zarába peniaze, aby ich ona mohla míňať. Veď je dôležité, aby mal takú manželku. Má ju predsa každý jemu podobný. A keby sa mu náhodou zunovala, buď ju vymení za inú z úzkeho podnikateľského kruhu, alebo ju načisto vyhodí zo svojej obrovskej vily, nachádzajúcej sa pri ceste na televíznu vežu Kamzík. Aspoň sa jej bude dole kopcom rýchlejšie utekať od neho...

Stále lapá po dychu. Manželka si medzitým zobrala drahý telefón, aby skontrolovala, či jej niekto nevolal. On si to všimol a zvážnel.

„Aké to bolo?“

Žena odvrátila zrak z veľkej obrazovky mobilu. Rýchlo si musí rozmyslieť svoju odpoveď. Vie, že muž to tentoraz myslí vážne. Aj keď je pravda, že uvíta reálnu kritiku.

„Nebolo to zlé. Bol si lepší ako predtým,“ odpovedala diplomaticky.

„Vážne?“ rozžiaril sa. „Začal som používať nový druh piluliek. Zatiaľ fungujú.“

„To som rada,“ odvetila a vrátila sa späť k prezeraniu správ. V diplomacií je perfektná. Doteraz ľutuje svoje vyhodenie zo školy. Keby ju však nevyhodili, neskončila by v takom luxuse. A ak by v ňom predsa len bola, tak až v takom veku, ako jej „drahý“ manžel.

„Čo máš dnes v pláne?“

„Zatiaľ neviem. Mala by som mať stretnutie s priateľkami, ale ešte mi nepotvrdili, či prídu,“ odpovedala stroho.

„Ťažký program. Ja ho mám omnoho ľahší. Dnes by to mal byť len golf s obchodnými partnermi. Inak tiež nič. Dúfam, že prijmeš moje pozvanie na večeru.“

„Ako by som mohla odmietnuť pozvanie svojho manžela?“ usmiala sa. „Kde sa stretneme?“

„Prídem po teba o šiestej. Bude to také malé prekvapenie.“

Prekvapenie? V Bratislave je málo reštaurácií hodných návštevy jej muža. Žeby otvorili novú reštauráciu, a ona o tom nevie? Jej a jej priateľkám neunikne ani slovíčko o aktuálnom dianí v Bratislave. Bude sa ich musieť opýtať na tom stretnutí, teda ak nejaké bude.

Muž vystrčil nohy z postele a posadil sa. Obliekol si čierne nohavice, povaľujúce sa na pestrofarebnom perzskom koberci. Bielu košeľu, prehodenú na mahagónovom nočnom stolíku, na ktorom ešte ležal jeho mobil a kľúče od nejakého drahého auta, hodil na silne ochlpenú hornú časť jeho tučnejšieho tela. Potom sa pozrel pod posteľ.

„Čo hľadáš, Rišo?“

„Kam som dal topánky? Nepamätáš sa?“

„Začali sme v kuchyni. Pravdepodobne budú ešte tam.“

„Čo by som bez teba robil?“ opýtal sa do éteru a vstal z postele. Po jeho pravici bola veľká skriňa z akéhosi vzácneho dreva. Jeho názov vždy zabudne. Otvoril ju a vytiahol ponožky. Obul si ich. Keď si ešte raz pretrel oči, vstal z postele a prišiel k veľkému oknu, spojenému so sklenenými dverami na balkón. Doteraz boli zakryté zvonka roletou. Preto stlačil na stene akýsi gombík, čím uviedol rolety do chodu. Svetlo nového dňa preniklo do prepychovo vybavenej spálne. Zároveň sa ukázala ranná Bratislava vo svojej najlepšej podobe. Sú to síce tony betónu a skla, rozdelené širokou stuhou Dunaja, avšak pohľad na ne stojí za to. Preto aj Richard venoval svoj pohľad tejto nádhere.

„Zhasni to svetlo!“ rozkázala rozmrzelo manželka a prikryla sa celá svojou perinou. Richard len znechutene zakrútil hlavou a znova sa pozeral na mesto pod ním.

„Človek by si mal vážiť každého dňa tak, ako keby bol jeho posledným.“

„To máš zo svojej hlavy?“ ozval sa ironický hlas spod periny.

„Niekto to povedal. Keď si spomeniem, dám ti vedieť.“

„Si trápny,“ odpovedal perinový hlas.

„A ty si ten deň užívaš? Užívaš! Pretože máš z čoho! Čo keď príde deň, keď všetky peniaze budú preč? Budeš si stále užívať? Alebo si niekoho ďalšieho zoženieš?“ povedal zvýšeným hlasom.

Rýchlo a nahnevane vystrčila hlavu spod periny, aj keď vyzerala vďaka svetlu ako krátkozraký Číňan.

„Snáď mi nechceš týmto naznačiť, že som si ťa vzala len pre peniaze?“

„A nie? Čo si na mne videla? Prečo si sa nezamilovala do muža v tvojom veku?“

„Pretože ma nikto nemiloval!“ zvolala.

„Kto by nemiloval takú krásku? Bol by to iba hlupák!“

„Aspoň vidíš, že ty si najmúdrejší z hlupákov,“ zareagovala na jeho poznámku.

„Si krásna, a ešte k tomu aj inteligentná. Preto si iná ako ostatné.“

„Ktoré ostatné?!“

„Ach jaj!“ vzdychol a mávol rukou. „Nechajme to radšej tak. Ja sa pomaly poberiem do večných lovísk. Ty si ešte pokojne spi. Aj tak máš za sebou krušnú noc.“

Krušnú? Mal na mysli tých päť minút jeho ohromného snaženia a fučania? Nič moc...

„Kam to vlastne ideš?“

Richardova tvár sa zmenila. Vážnu tvár nahradil smútok. Niečo sa deje. Musí to byť veľmi vážne, keď tak zosmutnel. A tie reči predtým... Preto s napätím očakávala každé jeho slovo.

„Idem na golf. Veď som ti o tomto programe už vravel.“

To má byť všetko? S pohľadom muža, ktorý niečo veľmi cenné vo svojom živote stratil?

„Čo sa deje? Zdôver sa mi!“ zvážnela aj ona a vstala z postele. Bola odetá len v prikrývke, držiacej sa na jej tele len pomocou jej zovretia. Celý čas nespustila svoje modré oči z jeho hnedých očí.

„Čo by sa malo diať? Vonku je pekne!“

„Klameš! Stala sa veľmi vážna vec, a ty mi ju tajíš!“

„Nič sa nestalo. Len včera havaroval jeden môj zamestnanec so služobným autom, tak sa o neho trochu obávam. To je celá pravda. Chceš aj správu o nehode?“

Pozerala sa na jeho tvár ako vyjavená. Tak kvôli akémusi somárskemu podriadenému vstáva z postele? Mávnutie rukou a následný návrat do postele hovorili o jej názore na jeho trápenie.

„Tak ako som tušil. To je celé tvoje správanie! Určite si sa bála, že som prišiel o všetky peniaze, však? Čo by si ty, chúďatko moje malé, robilo?“

„Si odporný! Radšej už vypadni! Nech ťa už nevidím!“

„Tak takto sa so mnou rozprávať nebudeš, moja zlatá! Tento dom je môj! Vyhodiť z neho môžem akurát tak ja teba!“ rozkričal sa Richard.

„Podľa zmluvy je polka majetku moja! Keď ma vyhodíš, vyletí so mnou aj veľký kus tvojho domčeka,“ zamrmlala z postele a otočila sa k nemu chrbtom.

„Mala si ísť na diplomaciu. Alebo do parlamentu. Všetci by sa nás potom báli.“

„No tak vidíš,“ odvetila.

„To bola ale rozlúčka. Tak sa maj! Ja odchádzam! Zbohom!“

„Chvalabohu!“ poznamenala ironicky, keď buchol dverami. Potom znova uľahla. Na svetlo sa už adaptovala.

Mrcha jedna! Čo si o sebe myslí? Prečo si ju vlastne vzal? Mohol by mu to niekto povedať? Asi by mu to povedal ten, ktorý sa mu to vtedy snažil zaraziť. Škoda len, že ho vtedy nepočúvol. Okrem kratučkých radovánok v posteli je ostatok ich „harmonického“ manželstva len nehostinnou púšťou. Je pustinou, pomaly zaberajúcou jeho tvrdo vytvorený raj. Preto si ju bral? Najradšej by nežil. Nechcel by nežiť? Už veľakrát o tom rozmýšľal. Potom by sa mohol zhora alebo zdola pozerať, ako pomaly sa púšť rozrastá, aby nakoniec zabila samú seba. To by bolo niečo! Nechcel ísť náhodou niečo také urobiť? Veď sa s ňou tak perfektne rozlúčil. Či sa zabije, bude premýšľať cestou do kuchyne. Určite by nikto neukončil život s prázdnym žalúdkom.

Vybral sa teda po chodbe, vyzdobenej obrazmi rôznych súčasných aj minulých autorov, ku schodom. Obrazy sú jeho záľubou. Vždy bol milovníkom umenia. Preto teraz visia na takmer všetkých stenách investované milióny. Sú jeho zálohou v prípade finančných problémov. S veľmi ťažkým srdcom by ich predával. Možno by mu aj slza z oka vytiekla.

Dvere, okolo ktorých sa mihol, viedli do ďalších prepychových miestností. Nachádza sa tu kúpeľňa s mramorovými kachličkami, alebo pracovňa, vyzdobená veľkým dubovým stolom a pár golfovými a loveckými trofejami. Paradoxne, v pracovni sa mu najlepšie relaxuje pri knihe, vybranej z jeho knižnice pri stole.

Dnes nemá na takýto relax čas. Musí ísť pracovne na golf. V poslednom čase sa mu akosi znechutil. Snáď sa mu dnes vráti chuť do hry. Pracovný rozhovor s jeho protihráčmi je veľmi dôležitý pre jeho ďalšie podnikateľské smerovanie. Preto bude musieť využiť celý svoj rečnícky potenciál. Teraz by sa mu hodila jeho manželka...

S ťažkými myšlienkami sa konečne dostal ku schodom, vedúcim na prízemie. Keď po nich zíde, okamžite sa ocitne vo veľkej spálni. Keby ju mal opísať, rozprával by do večera. Ak by sa rozhodol ísť von, mohol by navštíviť veľkú trávnatú plochu s veľkým krytým bazénom. Ale ani na plávanie a jeho obľúbené tuje nemá čas. Kuchyňa je hneď vedľa spálne. To je jeho súčasný cieľ.

Presne dvadsať schodov je vyrobených z dosák z akéhosi drahého dreva, pripevnených na jednej strane o stenu a na druhej strane o železnú mrežovanú konštrukciu so zábradlím. Keď ide po nich nahor, vidí svoju záhradu. Teraz ju tiež môže vidieť, ale nie časť, ktorú má najradšej. A tak stúpil na prvý schod.

Zrazu začul čudesný, avšak preňho v tejto situácií priam smrteľne nebezpečný zvuk. Prvý schod sa, zatiaľ z neznámych príčin, preklopil dopredu. Bola to sotva sekunda. Pádu zo schodov už ten chudák nedokázal ničím zabrániť. S krikom sa udieral o všetky časti svojho tela, keď sa ako neriadená guľa valil dole do spálne. Z predposledného schodu dopadol tvrdo na chrbát. Odrazu krik a buchot prestali. Nahradilo ich hrôzostrašné ticho.

Jeho oči ostali otvorené. Nehýbali sa. Vďaka hlave, natočenej napravo, sa pozerali cez veľké okno do záhrady. Z nosu a z úst sa začala valiť krv.

„Richard! Si v poriadku?“ ozval sa manželkin hlas z izby. Odpoveď však už nikdy nepríde.

Preto sa, celá prestrašená, rýchlo odela do zamatového županu. Nohy dala do teplých papúč. Teraz bola pripravená na hľadanie svojho muža. Potom konečne opustila spálňu a tiež sa vydala v smere Richardovom. Pomaly prichádzala ku schodom.

„Richard! Ozvi sa! Dosť ma desíš! Ak je to len zámienka, aby si ma mohol narýchlo pretiahnuť...“

Vtom ho zbadala. Jej zdesenie dorazilo v priebehu sekundy.

„Richard! Čo ti je?“

Chcela sa za ním rozbehnúť po schodoch, no na poslednú chvíľu zbadala, že namiesto prvého schodu je v diere veľká medzera, rozdelená na dve časti hranou preklopeného schodu. Opatrne ju prekročila, aby sa mohla vydať za svojim mužom.

„Richard! Hovor na mňa!“ prosila ho s plačom na tvári, keď konečne k nemu pribehla a kľakla si k jeho bezvládnemu telu. Keď však uvidela jeho oči, z ktorých zmizol život, pochopila, že svojho muža stratila. S veľkým nariekaním držala jeho hlavu v náručí. Dokonca jej nevadili kvapky krvi na zamatovom župane.

2

„Spali ste vôbec?“ opýtal sa mladý, holohlavý muž staršieho muža s dlhými, avšak šedivými vlasmi, zviazanými gumičkou.

„Prečo sa pýtaš?“

„Pretože ste si už štvrtýkrát zívli a už dvakrát ste zle odbočili.“

„To naozaj? Kde to vlastne sedím? Nie je to náhodou sen?“ zareagoval dezorientovane a prudko zakrútil volantom. Len o pár centimetrov sa vyhli pouličnej lampe pri prechode pre chodcov.

„Zastavte! Prosím! Ja budem radšej šoférovať za Vás!“ ozval sa prestrašený hlas spolujazdca.

„Upokoj sa! Som v poriadku! Sedíme v služobnej škodovke a vezieme sa smerom na Kamzík. Spokojný?“ smial sa šofér.

„Hneď sa cítim pokojnejšie,“ nahnevane odvetil mladý muž.

Aj keď slnko svietilo od chrbta, nasadil si šofér tmavé okuliare. Chvíľu sa prezeral v spätnom zrkadle.

„Mali by ste sa radšej venovať riadeniu. Aby sme to do toho kopca s týmto starým črepom vybehli.“

„Pochybuješ o škodovkách? Aj keby bolo na tachometri len niečo cez desať kilometrov za hodinu a z motora by sa dymilo, ako by otáčkomer sa pretáčal na najvyšších otáčkach, vybehneme!“ povzbudil ho šéf.

„Cítim sa ešte pokojnejšie. Zaujímalo by ma, prečo nás zavolali k smrteľnej nehode.“

„Celá tá situácia je akási podozrivá. Šéf by nás sem nevolal len tak.“

„Možno sa chce len uistiť, že išlo naozaj o nehodu.“

„Je to pravdepodobné.“

Strieborná Fabia s väčším hlukom motora vyfučala na miesto, kde pred otvorenou vjazdovou bránou už stáli dve policajné autá a pohrebné vozidlo. Za nimi sa nachádzala veľká, moderná biela vila. Okolo nej sa nachádzal zelený trávnik a o kúsok ďalej altánok. Za objektom sa naskytoval pohľad na metropolu.

U jedného auta sa opieral mohutnejší policajt a podozrivým pohľadom pozoroval prichádzajúce auto. Rukou naznačoval na osádku vozidla, aby opustili miesto činu, ale keď šofér prudko zatiahol ručnú brzdu a vystúpil so svojim spolujazdcom, nahnevane sa im vydal oproti.

„Páni, toto je miesto činu, tu...“ zarazil sa, keď uvidel pištole, zavesené v puzdrách pod ľavými ramenami tých mužov. Znervóznel. Jeho ruka zablúdila k rukoväti jeho služobnej zbrane.

„Som ti hovoril, aby sme tie búchačky sem nenosili,“ zaceril skrz zuby starší šofér.

„Dúfal som, že nebudeme musieť vytiahnuť naše preukazy.“

„Pokoj, ty kovboj! Sme od polície!“ zavolal starší muž.

„To by mohol povedať každý!“ odpovedal policajt a stále držal pravou rukou rukoväť pištole.

Chlapom nezostalo nič iné, ako pomaly vytiahnuť z vreciek ich džínsov preukazy.

„Ja som kapitán Bystriansky,“ povedal muž so šedivými dlhými vlasmi.

„Poručík Jemnický,“ pridal sa k nemu holohlavý.

Policajt sa k nim priblížil, aby skontroloval pravosť preukazov.

„Oddelenie vrážd?“ usmial sa neveriacky.

„Aspoň konečne vieme, že sme kolegovia,“ poznamenal ironicky Jemnický.

„Tak hej, ale prečo sem poslali ľudí z oddelenia vrážd?“

„A prečo sem poslali vás?“

„Zavolala nám paní tohto domu. Povedala, že jej muž spadol zo schodov, tak nás sem poslali.“

„Dve hliadky?“ prekvapil sa Bystriansky.

„Aj mne je to čudné. Choďte dovnútra! Postrážim vám auto,“ povedal policajt a vrátil im preukazy. „A ešte niečo. Nabudúce si dajte aspoň pulóver, aby ste zakryli vaše služobné zbrane.“

„Vďaka za radu. Budeme sa jej držať,“ poďakoval sa Jemnický a spolu so svojim kolegom sa blížili po príjazdovej ceste ku vile. Dvere boli otvorené. Pár metrov napravo sa nachádzala veľká garáž, pred ktorou stál veľký biely Mercedes.

„Keď už je ten policajt taký služobne činný, mohol pokutovať aj toto auto za státie pred bránou. Veď predsa bráni vo výjazde,“ zamrmlal Bystriansky. Dočkal sa len úsmevu svojho kolegu. Čakal búrlivý smiech. Tento vtip sa moc nevydaril. Preto si radšej napravil svoje biele tričko, zakrývajúce jeho chudé, starnúce telo. Potom sa pozrel na oblečenie svojho kolegu. Okrem nohavíc nemajú nič spoločné. Načo si zobral do tohto teplého júnového dňa bielu košeľu? Aby zapôsobil na šéfa? A to radšej nehovorí o jeho čiernych poltopánkach. Jeho pekné biele tenisky, kúpené u Vietnamca, sú určite pohodlnejšie. Ale keď chce slušne vyzerať, nikto mu brániť nebude.

Vošli do predsiene. U police na topánky sa opierali o stenu dvaja páni v čiernych tričkách a nohaviciach. Ich topánky boli podobné Jemnického topánkam. Obidvaja boli zaborení do akejsi činnosti s mobilnými telefónmi.

„Ako sa máme?“ snažil sa nadviazať rozhovor Bystriansky. Spôsobil však veľké vydesenie obidvoch holohlavých pánov.

„Fuj! Ale som sa zľakol!“ zvolal ten tučnejší z dvojice.

„Toto nám nerobte! Nezabudnite, že prevážame mŕtvych! Keby ste nás takto pozdravili v aute, tak tam hore budeme všetci traja!“ doplnil ho druhý, chudší a väčší.

„Ospravedlňujem sa vám. To bude asi choroba z povolania. Taxikárov asi nebudete môcť robiť,“ zavtipkoval Bystriansky a sám sa na svojom vtipe zasmial. Prestal sa smiať po pohľadoch všetkých troch zúčastnených, snažiacich sa mu tak vysvetliť, že jeho vtip bol trápny.

„Prepáčte mi! Dnes nemám dobrý deň. Prečo ste ešte neodviezli mŕtveho?“

„Na niekoho sa čaká. Mám taký pocit, že práve vďaka vám dvom viazne prevoz,“ odpovedal tučnejší.

„A povedali vám dôvod čakania?“ spýtal sa Jemnický.

„To už je vaša parketa,“ pridal sa ten vyšší.

„Zvláštne,“ poznamenal Bystriansky a prešiel popri pánoch do spálne. Jeho kolega ho nasledoval.

„Konečne ste dorazili!“ privítal ich muž v strednom veku, sediaci na drahej koženej pohovke. Bol zahalený do bieleho plášťa. Sedel vedľa čierneho vaku so zipsom, ležiaceho kúsok od schodov. Bolo jasné, že mŕtvy už je vo vaku. Na mieste, kde Richard dopadol, bol už len jeho obrys, vytvorený policajtmi ihneď po príchode. Vedľa obrysu hlavy bola trocha uschnutej krvi.

Bystrianskeho upútala malá ceduľka s číslom „jeden“, umiestnená na prvom schode.

„To je vtip? Alebo prečo sme vlastne tu?“ zamračil sa Jemnický.

„Nevieme určiť, či išlo o nehodu alebo o vraždu,“ odpovedal doktor.

„Preto ste nás zavolali?“

„Presne tak.“

„A čo fotograf?“ spýtal sa Bystriansky.

„Ten sedí a fajčí na záhrade s ostatnými.“

„Čo robí?!“

„Pokoj! Všetko už je v podstate zaistené. Čakáme tu na vás hodinu a pol!“

„Dobre. Čo mŕtvy?“

„Zlomený väz následkom pádu zo schodov. Plus ešte asi dve zlomené rebrá a vykĺbené pravé rameno.“

„Pekne sa dorúbal na tých schodoch. Ako vidím, technik už spôsob nehody zistil a spracoval.“

„Zavolali ho k ďalšiemu prípadu.“

„Tomu hovorím nával,“ zamyslel sa nahlas Bystriansky.

„Čo s mŕtvym?“

„Ako čo? Jožko! Ty máš vedieť, čo s ním robiť! A choď sa dohodnúť s tými chlapcami v čiernom! Stoja tam jak dve smrtky.“

„Oni už prišli? A čo nevošli dovnútra?“

„Asi sa ťa boja.“

„Vy ste ale,“ zamrmlal Jožo a odišiel za pánmi z pohrebného ústavu. Bystriansky si medzitým natiahol gumené rukavice.

„Idete pozrieť ten schod?“ opýtal sa Jemnický.

„A čo iné mám robiť? Pripadám si ako úplný idiot! Vždy, keď prídem na miesto činu, je všade okolo plno policajtov, odborníkov, novinárov a pásky s nápisom: „Polícia. Zákaz vstupu.“ Vidíš tu niečo také? Všetci policajti sa vyvaľujú s fotografom na terase, technik musel narýchlo odísť, aspoň tu nechal znamenie dôkazu. Namiesto neho je tu pohrebná služba. Pásky nie sú nikde. Ako keby som prišiel k niekomu na pohreb.“

Nahnevane si odfúkol a vyliezol k schodu, označenému ako dôkaz číslo jeden. Keď z jeho hrany odstránil ceduľku s číslom, chytil ho rukou za hranu a zatriasol s ním. So schodom sa dalo ľahko otáčať. Potom si obzrel uchytenie schodu.

„To ma podrž! Taká drahá vila, a schody sú v podstate ohobľované dosky, pripevnené štyrmi skrutkami na dvoch podložkách, prichytených na konštrukciu a stenu vždy len jednou veľkou skrutkou.“

„To je klasika! Teraz je to moderné!“ vysvetlil Jemnický dôvod potreby takýchto schodov.

„Už chápem, prečo nás zavolali. Je to až príliš jednoduché. Buď bol ten schod povolený kvôli akejsi únave materiálu...“

„... alebo ho niekto zámerne povolil,“ doplnil jeho teóriu kolega. „Ja tu teóriu ešte upravím. Schod sa nemusel takto otočiť len kvôli únave materiálu, ale aj kvôli odfláknutej stavbe schodiska.“

„Tak či onak. Zodpovedná osoba by si aj tak odsedela pár rokov v base. Buď za vraždu, alebo za neúmyselné zabitie.“

„Alebo sa naozaj ten schod povolil akurát vtedy, keď nebožtík naň stúpil. Veď sa pozrite naňho!“

„Vidím len vak!“

„Nevidíte tie obrysy? Dotyčný musel mať nadváhu!“ zvolal víťazoslávne Jemnický.

„Stále to však nevylučuje ďalšie dva dôvody jeho smrti. Škoda, že ten somár musel ísť inam. Potrebovali by sme rekonštrukciu.“

„Môžem mu zavolať. Mám naňho číslo.“

Bystriansky zišiel rýchlo zo schodov. Zvliekol z rúk rukavice, ktoré hodil do brašne Jožovej. Ten sa práve vrátil aj s pánmi v čiernom.

„Dohodli sme sa, že si mŕtveho môžu zobrať,“ povedal Jožo.

„Zmena plánu. Odveziete ho na tvoju patológiu. Potrebujem vedieť jeho váhu a presnejšiu príčinu smrti,“ zavelil Bystriansky.

„To nemyslíš vážne!“

„Myslím! Zavolali ste nás, tak teraz robte, čo vám povieme!“

Jožo sa z pánmi nahnevane pozreli nahor. Nakoniec sa s nimi dohodol, že za dvadsať eur mu toho mŕtveho odvezú. On pôjde s nimi. Chlapi schytili vak, položili ho do otvorenej rakvy, a tú odniesli von z miestnosti. Jožo ich nasledoval aj so svojou brašnou. Stále si pod nosom niečo hundral. Asi si všimol použité páry rukavíc, hodené medzi jeho inštrumentmi. Bystriansky sa začal smiať.

A tak zostali v miestnosti sami. Ich spoločníkom bol len obrys mŕtveho na parketách.

„Prosím ťa, zober zo sebou tú ceduľu!“ rozkázal znechuteným hlasom Bystriansky.

Jemnický sa opatrne vydal po schodoch nahor.

„Pohni si!“ zahučal jeho starší kolega. Jemnický sa tak zľakol, že sa musel chytiť železnej konštrukcie.

„Toto mi nerobte! Mohol som spadnúť! Čo keď aj ostatné schody sú poškodené?!“

„Asi ti uniklo, že ani jeden z tých schodov nevŕzga a ani sa nehýbe.“

Jemnický si dupotom a rôznymi pohybmi nôh overil správnosť Bystrianskeho teórie. Ani malé zavrčanie.

„Pomaly sa začínam prikláňať k posledným dvom možnostiam našej teórie,“ odvetil major.

Mladší kolega medzitým zobral ceduľku a zblízka si obzrel schod. Skúšal s ním zatriasť tak, aby ho vytrhol z podložky. Skrutky však boli k podložke pevne pripevnené. Hýbali sa len skrutky, držiace podložky v stene a v konštrukcií.

„Vidím, že toto ti neuniklo,“ chválil ho Bystriansky.

„Ďakujem, pane,“ usmial sa Jemnický. „Aj tak by som ešte nevylučoval ani prvú možnosť. Mohla to byť aj tak zhoda náhod.“

„Príliš veľká. Či?“

„Na to budeme musieť prísť.“

„Zdravím vás, páni!“ ozval sa hlas od presklených dverí vedúcich do záhrady. Stál tam muž s krátkymi šedými vlasmi, oblečený v červenom tričku a zelených šortkách. Na nohách mal len sandále. Oči mu zakrývali slnečné okuliare.

„Nazdar, Tóno! Vidím, že žiješ letne,“ pozdravil ho Bystriansky.

„Čakanie na vás má svoje výhody,“ zasmial sa Tóno a dal si dole okuliare. Odhalil tým svoje modré oči.

„Aspoň niekto si užíva,“ zafrflal Jemnický.

„Tak niekto musí pracovať. Keď ste už tu, tak vám niečo poviem. Mŕtvym je Richard Krašinsky. Je veľkým podnikateľom. Že vraj vlastní až tridsať firiem!“

„A za koľko z nich platí dane?“ vtipne zareagoval Bystriansky.

„Ale neprerušuj ma!“

„Prepáč! Pokračuj!“ vyzval Tóna s úsmevom na perách.

„Býval tu aj so svojou ženou, Bibiánou Krašinskou. Tá vlastne zalarmovala políciu, a zhodou okolností aj pohrebníctvo. Našli sme ju, ako v drahom župane, zašpinenom od krvi, objíma mŕtveho muža. Dvaja policajti mali čo robiť, aby ju od neho odtrhli. Našťastie sme zavolali aj sanitku. Vdova dostala nejaké prášky na upokojenie. Ešte predtým, než sa zo všetkého absolútne zrútila, nám povedala, aby sme zavolali jej sestru. Takže sa čakalo ešte aj na ňu. Ten Mercedes, čo stojí pred garážou, patrí jej. Potom ich odviezli do nemocnice. Podrobnosti ti pošlem potom.“

„A prečo nie teraz?“

„Lebo sám neviem, kam ju odviezli. Zabudol som sa na to opýtať.“

„To slnko nám všetkým lezie na mozog!“ zavrčal Bystriansky.

„Nikto vás tu nečakal! Už sme boli na odchode, keď nám zavolal šéf. Odvtedy tu trčíme a opaľujeme sa!“ odpovedal podobným hlasom Tóno.

„Vy sa vonku vyvaľujete a miesto činu nie je zaistené!“

„Veď to bola jasná nehoda!“

„Keby to bola jasná nehoda, tak by nás sem nevolali!“

„Páni!“ zamiešal sa do hádky Jemnický.

„Čo je?!“ zakričali obaja spoločne. Znova sa preľakol.

„Nehádajte sa!“ zvolal, keď sa upokojili.

„Aspoň mladý je tu jediný inteligentný,“ zasmial sa Tóno. Bystriansky sa k nemu pridal.

„Mohli by sme sa vrátiť k práci?“ prerušil smiech Jemnického znechutený hlas.

„Keď si to tak želáte, môžeme. V dome sa nenašiel žiadny podozrivý predmet, ktorý by bol použitý pri uvoľnení schodu. Technik obhliadol to nešťastné miesto a skonštatoval, že nenašiel žiadne stopy po úmyselnom manipulovaní so schodom.“

„Keď bol technik v takej nálade, ako ostatní chlapi na terase, tak ten jeho prieskum stál za nič. Podozrivý predmet sa tu nenachádza. Vrah si ho mohol zobrať so sebou!“ zvýšil hlas Bystriansky.

„Prestaň tu hádzať hypotézy! A buď rád, že je to nehoda!“

„Tak takúto prácu nemám rád! Preto chcem, aby bol tento dom uzavretý ako miesto činu. Nech ten technik, najlepšie pred mojimi vlastnými očami, skontroluje ten schod!“

„Ty nie si normálny!“ mávol rukou Tóno.

„Či je tento prípad vraždou, alebo nie, rozhodnem, ak budem mať poruke všetky riadne dôkazy, a nie žiadne domnienky. Rozumieme si?!“ zavrčal Bystriansky.

„Ako chceš. Ja mu zavolám, aby sa s tebou dohodol. Spokojný?“

„Na sto percent!“ rozžiaril sa.

„Tak ja radšej pôjdem. Mám sa zastaviť u šéfa. Mám ti odkázať, aby ste sa tiež u neho zastavili a podali hlásenie.“

„Tak to bude zaujímavý rozhovor, keď nič nemáme v rukách. Tóno, povedz chlapcom, nech to tu označia ako miesto činu a nech tento priestor aj tak zapečatia! Nie že sem prídem s technikom, aby som zistil, že upratovačka tu všetko upratala!“

„Niekedy si veľmi nepríjemný. Vieš o tom?“ zafrflal Tóno.

„Mám to v popise práce,“ smelo odpovedal Bystriansky.

„Tak je všetko vyjasnené a ja idem.“

Tóno vyšiel dverami, ktorými sa dostal na miesto činu. O chvíľu bolo vidieť bandu asi piatich veselých policajtov prechádzajúcich cez záhradu smerom k autám.

„Pekne zaisťujú...“ zahundral Jemnický.

„Budeme musieť toho technika sem dotiahnuť čo najskôr. Teraz sa vraciame k šéfovi. Cestou tomu technikovi zavoláš. Máš jeho číslo?“

„Veď som hovoril, že ho mám!“

„Prepáč! To je všetko tým silným slnkom. Nerobí dobre na mozog.“

„Môžeme to tu nejako provizórne zaistiť?“

„Zoberieš handričku a opatrne zavrieš dvere! Odtlačky určite nezobrali.“

„To by bol zázrak.“

3

Sídlo Národnej kriminálnej agentúry na Račianskej ulici. Autom by sem trvala cesta sotva dvadsať minút, ale kvôli dopravnej nehode a oprave cestárov takmer v jednom bode sa podarilo kriminalistom doraziť sem až takmer po hodine.

Bystriansky už bol riadne nahnevaný. Celú cestu mu svietilo slnko do očí. Ani slnečný kryt, upevnený pred jeho hlavou, mu nepomohol. Navyše to neznesiteľné teplo mu nedovolilo riadne rozmýšľať o prípade. Klimatizácia v tomto aute nebola a otvorené okno priťahovalo ešte viac tepla. Autorádio musel vypnúť, pretože namiesto dobrej hudby prebiehali rozhovory o ničom. Na všetkých staniciach. Márne sa ho snažil jeho kolega presvedčiť, že za chvíľu budú hrať.

„Od dnes po dobu neurčitú šoféruješ ty!“ rozkázal zoslabnutým hlasom v klimatizovanej vstupnej chodbe. Ani si nevšimol policajta, ktorý ho pozdravil mávnutím.

Jeho telo sa však znova dávalo dokopy. Keď sa potom napil vody z neďalekého dávkovača, cítil sa znova v najlepšej forme. Jemnický nič nehovoril. Neveril slovám svojho staršieho kolegu. Riadenie auta bolo vždy jeho prioritou a on sa o ňu určite nenechá ukrátiť.

Vyviezli sa výťahom na druhé poschodie. Chodba bola prázdna. Všade panovalo ticho. Na dverách kancelárií neboli oznamy o dovolenkách, čo pri logickom úsudku znamená, že všetci sú v práci. Alebo nie?

Z jedných dverí vyšiel Tóno. Výraz jeho tváre nebol nadšený. Nechýbalo veľa, aby buchol dverami. Z posledných síl ich jemne zatvoril.

„Už ste konečne dorazili? Kade ste sa trepali? Cez Viedeň?“ privítal ich s výčitkami.

„Uviazli sme v kolóne. Teba ešte nezastihla?“

„Zastihla! Ale chlapci použili majáky a bolo.“

Bystriansky si schoval oči do dlane a zakrútil hlavou. To vedro mu naozaj nedalo rozmýšľať, pretože keby rozmýšľal, tiež by použil maják.

„Prepáčte páni, ale musím ísť. Šéf vás už očakáva,“ povedal Tóno a zmizol za jednými z dverí kancelárií.

„Pán kolega, ako je možné, že Vás nenapadlo, aby ste mi navrhli použiť maják?!“ položil vyčítavú otázku Bystriansky.

„Prepáčte, ale vôbec mi to nenapadlo. Nabudúce sa budem viac snažiť.“

„Poďme radšej za ním,“ odvetil starší a vydal sa ku dverám s nápisom „Teodor Biedny, veliteľ kriminálnej polície.“ Jeho mladý kolega ho nasledoval. Zaklopal.

„Ďalej!“ ozval sa hrubý mužský hlas.

Pomaly otvoril dvere a vošiel dnu. Jemnický vošiel ako druhý. Zavrel dvere. Ocitli sa vo veľkej kancelárií s hrubým hnedým kobercom, veľkými oknami s dverami na balkón, knižnicou so zákonníkmi, skriňou, veľkým čalúneným stolom a mužom so sivými vlasmi a v policajnej uniforme, sediacim za týmto stolom. Výložky a vyznamenania vypovedali o vysokej hodnosti ich šéfa. Práve si čítal akýsi spis. Keď ich zbadal, položil spis na stôl a zvesil si okuliare zo svojho špicatého nosa.

Rukou im dal znamenie, aby sa posadili na obyčajné drevené stoličky pred stolom, keď napravo od neho bol veľký gauč a on sedel na drahej koženej kancelárskej stoličke.

Starší kriminalista sa pri sadaní pozrel na stenu pri oknách za riaditeľom. Bolo tam zarámované logo kriminálnej polície. Vedľa neho bol zarámovaný znak Slovenskej republiky. Nad nimi bol prezident štátu a prezident policajného zboru. Vždy sa na nich pozrie, aby si spomenul, ako sa volajú jeho živitelia. Inak ho vôbec nezaujímajú.

Väčší záujem vzbudzujú uňho veľké hodiny, visiace nad gaučom. Vždy sleduje ten ubiehajúci čas, aby potom mohol svojmu kolegovi oznámiť, či prekonali rekord spred dvoch mesiacov. Vtedy mali s riaditeľom takmer hodinový rozhovor kvôli prípadu, o ktorý prišli pochybením ich kolegov. Následky ale niesli len títo dvaja kriminalisti. Hrozilo im prepustenie.

Veliteľ si ich, tak ako vždy, najprv dlho prezeral. Tento rituál mu trval asi minútu. Potom až nadviazal rozhovor.

„Som rád, že ste sem zavítali. Vidieť vás dvoch v mojej kancelárií je veľmi vzácne.“

„Sme stále v teréne,“ odvetil Bystriansky.

„Predsa moji najlepší ľudia nebudú kancelárskymi krysami!“ rozohnil sa riaditeľ.

„To je pravda.“

„Nebudem zbytočne zdržiavať vašu prácu, a preto prejdem rovno k veci. Chcem s vami prebrať prípad Krašinskeho.“

„Vy myslíte toho mŕtveho zo schodov?“ uisťoval sa Jemnický.

„A koho iného? Kam inam som vás ešte poslal?“

„Iný prípad nemáme! To dá rozum!“ ťukol si Bystriansky rukou po čele a prekrížil si nohy.

„Čo ste zistili?“

„Chcete naozaj počuť pravdu?“

„Snáď sa teraz nedozviem, že moji najlepší vyšetrovatelia nič nevedia!“

„Jediné, čo na sto percent vieme, je fakt, že nemôžeme vylúčiť ani vraždu, ale ani samovraždu. To je všetko.“

Veliteľ sa oprel o operadlo, spojením končekov prstov vytvoril trojuholník a zhlboka sa nadýchol. Kanceláriou otriaslo ticho.

„Prečo viete len toľko?“ opýtal sa po pol minúte.

„Pretože nikto neverí možnému pokusu o vraždu,“ odpovedal nebojácne Jemnický.

„A čo vás je po nich?! Vy máte vyšetrovať!“ zakričal veliteľ a udrel rukou po stole tak silno, že perá, zapichnuté v malej nádobke, z nej vyleteli a dopadli na koberec. O chvíľu ich nasledovala aj nádobka.

„Tak Vám teda poviem, čo viem, ale zatiaľ bez dôkazov. Príčinou smrti bol zlomený väz, spôsobený tým pádom. Nebožtík stúpil na schod, ktorý sa s ním prevrhol, pretože bol uvoľnený. Či bol uvoľnený následkom opotrebovania alebo povolený zámerne, zatiaľ nevieme, keďže technik musel veľmi rýchlo odísť k ďalšej vražde. Dokonca aj s patológom sme sa museli hádať, aby zaviezol telo na patológiu.“

„Toho som sa obával,“ zamrmlal riaditeľ.

„Čoho?“

„O tom zatiaľ nemusíte nič vedieť. Ak vyšetrovanie pôjde podľa plánu, ani to vedieť nebudete musieť. Ak budete mať niečo nové, vždy sa mi ozvite! A teraz môžete ísť!“

Pozeral sa, ako jeho ľudia opúšťajú jeho kanceláriu. Potom sa otočil chrbtom k dverám, aby mohol pokojne rozmýšľať pri pohľade na betónovú džungľu s trochou zelene.

Vyšetrovatelia sa presunuli do svojej kancelárie. Aj keď boli jeho najlepšími ľuďmi, od šéfa ich delila celá chodba. Dokonca aj zasadačka bola bližšie pri riaditeľovi. Jemnický z týchto skutočností vždy vytváral hypotézu, že čo je bližšie k šéfovi, to musí šéf viac kontrolovať. Preto mali kanceláriu vedľa riaditeľa začínajúci zelenáči. Šéf ich chodil pravidelne kontrolovať a koordinovať. Vzdialenejšiu kanceláriu im pridelil len v tom prípade, ak sa zjavili na obzore noví zelenáči. Zasadačka sa vylučuje z tejto hypotézy. Veď prečo by mal šéf chodiť tak ďaleko od svojej kancelárie?

Ich kanceláriu tvorili dva stoly zrazené k sebe. Na každom stole bol počítač s príslušenstvom, telefón a pár hlásení. Biele steny zdobili nástenky s hľadanými zločincami a mapou mesta. Vlajočky pre mapu boli položené na stole Jemnického, keďže on mal k tomuto prostriedku bližšiu cestu.

„Tak mi, prosím ťa, zopakuj, čo je ten mŕtvy zač!“ rozkázal Bystriansky, keď sa pohodlne usadil na svoju kancelársku stoličku.

„Ja som si myslel, že ste ten spis čítali...“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrť chudobného boháča.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.