BLACK MASK

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatrosmedia.cz

Pavel Medek

BLACK MASK – e-kniha

Copyright © nakladatelství Plus, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Deset karátů olova
Stewart Sterling

Stewart Sterling je pseudonym, který používal Prentice Winchell (1895–1976). Narodil se v Illinois, ale většinu života strávil na Floridě. Začínal jako novinář a redaktor, později byl úspěšný jako spisovatel a producent více než pěti stovek rozhlasových inscenací, psal též pro film i televizi. K Sterlingovým nejoblíbenějším rozhlasovým sériím patřil Bill Lance, kterého vysílaly stanice na západním pobřeží Spojených států v letech 1944 a 1945. Série detektivních příběhů The Eno Crime Club vysílaná poprvé stanicí CBS 9. února 1931 sice několikrát změnila formát i název, ale vydržela v rozhlase celých pět let. Jednotlivé epizody psal většinou sám Sterling, hlavní postavou byl detektiv Spencer Dean. Sterling později sám užil tohoto jména jako pseudonymu, pod nímž napsal devět detektivek. Autorův nejslavnější scénář se stal základem filmu Having Wonderful Crime (1945), jenž částečně vychází z románu Craiga Rice a v němž si zahráli někdejší hvězdy Pat O’Brien, George Murphy a mladičká Carole Landisová.

Z více než čtyř stovek Sterlingových detektivních povídek vyniká série čtyřiceti příběhů o šéfovi hasičů Marshallu Benu Pedleyovi, drsném vyšetřovateli, který s vytrvalostí loveckého psa pronásleduje žháře, dokud je nedopadne. Oblíbený hrdina se stal ještě hlavní postavou devíti románů počínaje Five Alarm Funeral (1942). Sterlingovou specialitou byli detektivové působící v neobvyklých profesních prostředích jako např. Gil Vine, který řešil své případy v prostředí luxusních hotelů, či Don Cadee, jenž se jako detektiv nechal najímat od obchodních domů. Winchell se též skrýval za pseudonymy Jay de Bekker a Dexter St. Clair.

Rozsáhlá povídka „Deset karátů olova“ (Ten Carats of Death) vyšla v Black Mask poprvé v srpnu 1940.

PŘÍBĚH „SPECIÁLNÍ JEDNOTKY“

Deset karátů olova

Stewart Sterling

Podle všeho mělo jít pro detektivy z oddělení vražd o běžný případ, ale šéf mordparty Mike Hansard věděl, že to na počátku mělo co do činění se třemi zlatými kulkami z jeho vlastního speciálního arzenálu, a že to neskončí, dokud ze svého seznamu podezřelých nevytáhne tu správnou kartu.

KAPITOLA PRVNÍ

SMRT V DIAMANTOVÉ ULIČCE

ike Hansard stál těsně u dveří, když dva zřízenci v bílém dotlačili do pokoje na lůžkovém oddělení vozík z operačního sálu. Mlčky z pokoje vyšli a ani se nenamáhali přeložit muže v nemocniční košilce s krátkými rukávy na palandu.

Ošetřovatelka s vážnýma očima přejela Hansardovi prsty po rukávu. „Z té narkózy se neprobere dřív než za půl hodiny. Pak u něj budete moct chvilku pobýt.“

Policista v civilu se zahleděl do křečovitě staženého, větrem ošlehaného obličeje na polštáři. „Není šance, že by se z toho dostal?“

Zavrtěla hlavou. „Obyčejný chlap by byl zemřel na operačním sále. Kdežto on…“

„Jo.“ Mikeova čelist byla jako kámen. „Dvacet let dělat pochůzkáře na ulici, to chlapa zocelí. A o to těžší je pak odejít.“

Ošetřovatelka tiše odešla dlouhou chodbou. Mike se posadil na palandu.

Umírající zasténal a neohrabaně pohnul obvázanou paží. Mike měl na vlastní paži podobný obvaz v místě, kde mu odebrali krev pro transfuzi. Na rozdíl od Toma MacReadyho ovšem neměl tři díry po kulkách v břiše. Kdyby měl Tom nějakou šanci, byl by pro něj Mike ochoten obětovat mnohem víc než jen půllitr krve.

MacReady za něj v minulosti mnohokrát riskoval vlastní kůži. Jako třeba ten večer, kdy si Mike na uniformu teprve zvykal a Cassatiho banda ho chytila do pasti; nahnali ho do slepé uličky a začali po něm střílet. Tom tehdy dokonce ani nebyl ve službě, když ale zaslechl výstřely, vpadl do uličky s tasenou zbraní přesně v okamžiku, kdy se Joe Cassati chystal střelit Mika do oka. Někde na MacReadyho hrudi se pod těmi obvazy skrývala osmicentimetrová jizva, která staršímu z obou mužů od té doby zůstala jako připomínka Cassatiho.

Mike byl v těch začátečnických dnech Tomovi velice blízko. Oba patřili do rezervního sboru stejné okrskové policejní stanice. Oba měli podobné ambice. Mike však úspěšně složil kvalifikační zkoušky a postupoval výš, zatímco Tomovi se všechna povýšení zjevně vyhýbala; bylo tomu tak ovšem jen proto, že někteří z těch chlapů se zlatem lemovanými výložkami si ve svých tlustých lebkách nedokázali uvědomit, že MacReady má všechny předpoklady stát se prvotřídním detektivem a ještě něco navíc.

Teď už to věděli – když už bylo pozdě. A na pohřbu se objeví v hojném počtu, aby vzdali úctu poldovi, který při výkonu služby čelil vražedné palbě z pistolí. Hansard zamáčkl cigaretu a bezmocně zaklel. Oficiální pocty budou určitě náramnou pomocí a útěchou pro Tomovu vdovu a desetiletého kluka!

Pravidelný štěkot automatické zbraně se v prázdné ulici nesl dutou ozvěnou.

Muž na polštáři něco nesrozumitelně zamumlal a přetočil hlavu ze strany na stranu. Otevřel oči a prázdným pohledem je upřel na detektiva. Trvalo dalších pět minut, než se mu v očích rozzářilo světélko poznání; když se tak stalo, chabě se natáhl a vzal Hansarda za ruku.

„Ahoj, Mikeu,“ šeptl chraptivě.

„Jak se cejtíš, Tome?“

MacReady se ušklíbl. „Není to nejhorší. Nejspíš mě… dali docela slušně dohromady.“

„Jasně,“ zazubil se optimisticky Mike. Ve skutečnosti Tom pouze dostal koňskou dávku morfia. Nic víc pro něj udělat nemohli. „Cejtíš se na to, abys mi pověděl, co se stalo?“

Raněný zavřel oči. „Moc ti toho povědět nemůžu, Mikeu. Vykračuju si to po Hester Street, abych zkontroloval, že stará Krugerová dostala od charity to slíbený uhlí. Dojdu na roh proti Dumontovu klenotnictví…“ Zasténal, pokusil se položit si ruku na břicho, chvíli zápasil s obvazy, pak ztuhl a zůstal nehybně ležet.

Hansard zapálil cigaretu a přidržel ji MacReadymu u úst. „Dej si šluka, Tome.“

Pochůzkář dychtivě vdechl kouř a nechal ho pomalu unikat nosními dírkami. „Vidím, jak se dva frajírci a nějaká dámička krčej před Dumontovým výkladem. Když mě viděj, tak nějak najednou sebou všichni škubnou. Tak zamířím k nim, abych se na to podíval blíž.“ Hlas měl slabší a rty připomínaly modrou ocel. „Když jsem skoro u nich, vidím, že je na výloze zvenčí nalepenej plakát Červenýho kříže. … Au! Přece jen to bolí.“

„Jen nespěchej, stará vojno.“

„Ta stará šedá kobyla už není, co bejvala, Mikeu.“ Na MacReadyho obličeji se leskl pot. Pomalu pokračoval: „Viděl jsem, že je ten plakát nějakej divnej. Byl totiž nalepenej přes díru ve skle. Použili řezačku skla a přísavku. Polovina haraburdí z tý výkladní skříně už zmizela. Tak jsem… Šel jsem po nich.“

„Stačil sis je prohlídnout, Tome?“

MacReady si olízl rty. „Moc jasně jsem je neviděl. Bylo tam mizerný světlo. Šli… nahoru po Bowery. A pak uprostřed bloku zabočili do tý uličky.“ Z koutku úst mu stékal pramínek růžových slin. „Sotva jsem došel na roh, skočili po mně. Neměl jsem šanci…“ Hlas se mu vytratil doprázdna, jeho rty však i nadále pracovaly.

Hansard přiložil ucho těsně MacReadyho ústům.

„Bude chvíli trvat,“ lapal pochůzkář po dechu, „než se… zase vrátím… na ranní prezenci.“

„Chvíli jo, Tome. Jo.“

„Budeš se o to… muset postarat ty, Mikeu,“ MacReadyho oči se náhle velice doširoka otevřely. Křečovitě se nadzvedl na jeden loket. „Přidělili tě… na ten případ… že jo, Mikeu? Patří to zastavárenskýmu oddělení, viď, že jo?“

„No jistě. Inspektor sám mi to přidělil osobně.“

„Tak je to dobrý… takhle jo.“ Pochůzkář se bezvládně znovu svalil na vozík. „Hlavně že… že to děláš ty, Mikeu,“ Oči se mu zamlžily. Úporně se snažil zaostřit je na muže, který se k němu skláněl. „Kdy se objevěj… Mary a Steve… kdy se na mě… přijdou podívat?“

„Měli by tu bejt každou minutu, Tome. Každou minutou.“

Odpovědi se nedočkal. Vybledlé modré oči byly strnule upřené na strop.

Hansard vytáhl z kapsy hodinky, otíral jejich zadní stranu o vestu tak dlouho, až zářily jako zrcadlo, a pak je přidržel u MacReadyho rtů. Po minutě je uložil zpátky do kapsy.

„Vážně jsi vyfasoval mizerný karty, kamaráde. Nevím, jestli se dá udělat něco, co by za tebe trochu vyrovnalo účty, ale zkusím to, Tome.“

Zmáčkl zvonek na stěně.

Ve stínu zvýšené elektrické dráhy byla ulice temná a pochmurná, na protější straně Bowery však zářila záplava holých elektrických žárovek nad oslňujícími výlohami plnými stříbrných servisů a blyštících se řad křiklavých drahokamů. Jedno klenotnictví se tlačilo na druhé, všechny prodejny zápasily o prostor v oslepujícím bílém světle Little Maiden Lane.

Když se Mike pomalu a opatrně blížil k vývěsnímu štítu – DUMONT’S: DIAMANTY –, viděl, že ve dveřích postává nějaký ramenatý chlap. Hansard si to namířil k plakátu Červeného kříže na Dumontově výloze a muž vystoupil do světla. Oči měl jako uzounké štěrbinky v cihlově rudém obličeji. Pravou ruku měl zastrčenou v kapse kabátu a mluvil úsečným tónem.

„Pokračujte dál, pane… jen pěkně běžte. Běžte.“

Hansard se ani neobtěžoval vytahováním služebního průkazu. „Prokristapána, copak vy troubové od Amese nepoznáte poldu, když ho vidíte?“

Příslušník Amesovy hlídky vytáhl ruku z kapsy kabátu. „Nechci nic riskovat. Není to tak dlouho, co jednomu mýmu kámošovi zhasli svíčku zrovna támhle na rohu.“

„Jo. A mohl bejt ještě naživu, kdybys ty byl zůstal na svým stanovišti, jak se po tobě chtělo, čmuchale,“ odbyl ho stroze Mike. „Jak se jmenuješ?“

„Brundage,“ odpověděl nevrle Amesův člověk. „Nevykládejte mi, jak mám dělat svoji práci. Vím, co se čeká, že budu dělat, a co ne. Na tohle nároží jsem přidělenej už dva roky. S Tomem MacReadym jsme vždycky vycházeli skvěle. Nikdy si na mě nestěžoval. A nikdo tady z našich předplatitelů se taky neozval…“

„MacReady není zrovna v postavení, kdy by si byl schopnej stěžovat. A pokud jde o vaše zákazníky, proč by měli nadávat? Jsou přece krytý pojištěním, ne?“ Hansard přistoupil k výloze, strhl z ní plakát a prohlížel si patnácticentimetrovou díru, kterou v ní zanechala řezačka skla. „Tím ale nechci říct, že kolem tohohle se nestrhne spousta povyku. Těchhle práciček s řezačkou skla se za poslední dva tři tejdny objevilo nějak moc. Všechny má nepochybně na svědomí stejná banda, a když k tomu teď přidali něco, co se trestá elektrickým křeslem, budeme všichni pod obrovským tlakem. Kde jsi byl ty, když ten ohňostroj začal?“

Brundage ukázal palcem přes rameno. „Dole na Hester Street. Přiběhl ke mně nějakej kluk a tvrdil, že někdo zrovna prohodil cihlu výlohou u Thomasiniho. To je ten krám, co inzeruje, že vykupuje starý zlato. Tak jsem se tam hned rozběhl. Byl to falešnej poplach. No a pak jsem uslyšel střelbu a mazal jsem zpátky.“ Nejistě se ošil pod Hansardovým chladným pohledem. „Zavolal jsem MacReadymu záchranku.“

„Jo?“ Hansard si zamračeně prohlížel prázdná místa v Dumontově výloze. Lupiči na to šli chytře. Neodnesli si náramkové hodinky ani žádné další laciné „šmejdy“, jejichž účelem bylo upoutání pozornosti kolemjdoucích. Usoudil, že chybějí většinou prsteny.

„Máš klíč, Brundagi?“

Amesův člověk vytáhl kroužek s klíčem, který měl připevněný k opasku ocelovým řetízkem. „Mám ale zakázaný…“

„Na to ti kašlu,“ zavrčel detektiv. „Odemkni!“

Brundage otočil klíčem v zámku. Hansard vešel dovnitř první, prohlédl si skříňku s alarmem na zdi a přesvědčil se, že se jí nikdo nedotkl. Pak našel telefon a zavolal na ředitelství.

„Linku čtyři sta dva, Eda Schmidta… Ede? … Jsem dole u Dumonta. Nech vyhlásit jedenatřicítku, buď tak hodnej. Všechny vozy. Ať kontaktujou každou zastavárnu ve městě. Ať nás informujou o každým, kdo se pokoušel dát do frcu samostatný kameny v hodnotě víc než… řekněme padesát babek. Nebo nezasazený kameny o velikosti víc než čtvrt karátu. Nejspíš je vypáčili z obruby… Jo, já vím, je to šance jedna ku stovce. Jenže pořád je to jedna z věcí, který prostě musíme udělat, Ede.“ Zavěsil.

Brundage pochybovačně zavrtěl hlavou. „Hošany, co udělali tuhle fušku, nenajdete jen tím, že budete hlídat zastavárny. Tahle parta nebyla tady z města.“

„Proč myslíš?“

„Viděl jsem jejich auto.“

„Kde?“

„Pár bloků odtud. Byl to zelenej sedan s espézetkou z Jersey.“

Hansard zaklel a znovu sáhl po telefonu. „Proč jsi mi to sakra neřekl, když jsem mluvil s ředitelstvím? Jak jsi poznal, že je to jejich auto?“

„No, nepoznal – aspoň ne jednoznačně. Bylo tam ale, když jsem běžel dolů na Hester, a bylo už pryč, když jsem se vrátil. Navíc ta stará čarodějnice, co dole na rohu prodává preclíky, tvrdí, že k tomu sedanu přiběhli dva chlapi a jedna holka, nasedli a zmizeli, jako by měli v patách všechny čerty…“

„Haló, Ede? Mám ještě něco, co přidáme k tomu alarmu. Všechny vozy ať informujou všechny chlapy na ulicích. Sebrat zelenej sedan… Co to bylo za značku, Brundagi?“

„Buick, pokud si vzpomínám.“

„… pravděpodobně buick, Ede. Nebo jakejkoli jinej zelenej sedan s jerseyskou značkou. Seděj v něm dva chlapi a jedna holka… Ne, tenhle Amesův kašpar, se kterým mluvím, v životě neslyšel, že by si měl zapsat poznávací značku. Tak zatím.“

Detektiv z ředitelství se natáhl, popadl soukromého strážného za kravatu a škubnutím si ho přitáhl k sobě. „Kolikrát ti říkali, aby sis zapisoval poznávací značky všech aut, co po zavírací době parkujou u Diamantový uličky?“

„Pusťte mě!“ zavrčel Brundage, „než mě uškrtíte. Nevím, kdy tam ten sedan zaparkoval. Z Jersey sem jezdí spousta zastavárníků, dohadujou si kšefty těsně před zavírací hodinou, pak tady nechaj auto stát a jdou se někam najíst. Navíc už jsem vám říkal, že jsem měl naspěch, abych prověřil tu hozenou cihlu. Nebejt toho…“

„Jo!“ Hansard ho od sebe odstrčil, až klopýtavě narazil do jedné ze skleněných vitrín. „Nezůstáváš na přiděleným stanovišti. Nekontroluješ zaparkovaný auta. Měli by ti odebrat hlídačskou licenci. Měl jsi aspoň tolik rozumu, abys informoval zdejšího majitele?“

„Pokoušel jsem se sehnat Dumonta telefonem. Nebyl doma.“

„Kde bydlí?“

„Někde v Brooklynu.“

„Tak to zkoušej dál. Pošli mu telegram – na jeho účet. Požádej telefonního operátora, aby ho prozváněl každejch pět minut, dokud ho nesežene. Ale dostaň ho sem.“

„Udělám, co budu moct.“

„A jen co ho uvidíš, sežeň mi kompletní seznam všech šperků, který byly ukradený. Chci počet kamenů v každým prstenu, váhu v karátech, obrubu…“

„Jistě, já vím.“

„Ty nevíš, ani jakej je rozdíl mezi tvým zadkem a dírou v zemi. Jestli něco zjistíš, zavolej to na ředitelství, linka čtyři sta dva. A nenechávej tady Dumonta samotnýho jen proto, abys běhal po okolí a snažil se najít někoho, kdo by ti dal popis těch tří. Postaráme se o to sami a nepotřebujeme žádný amatérský kibice.“

Hansard vypadl z obchodu a došel na roh úzké uličky. Tak trochu čekal, že tam narazí na některé z kolegů z oddělení vražd, možná k nim ale ještě nedorazila zpráva, že MacReady zemřel. Nebo tady možná už byli, nafotili si, co potřebovali, a teď pročesávali celý okrsek a hledali očité svědky…

Ostrý kontrast mezi oslepujícím jasem řady výkladních skříní v Diamantové uličce a naprostou černočernou temnotou úzké uličky ztěžoval rychlou akomodaci jeho očí. Smekl se na něčem kluzkém pod nohama.

Posvítil si na to baterkou a nosní dírky se mu zachvěly odporem. Stál na místě, kde trefili Toma. Přejel kruhem světla po dlažebních kostkách nahoru a dolů. Kromě MacReadyho krve neviděl nic než několik těch malých bílých proděravělých kartiček, v nichž se vystavují prsteny. Na každé kartičce byl nápis – Absolutně dokonalý modrobílý prsten – Dvaadvacetikarátová obruba – Nejnovější styl.

Ze zdi budovy se pod nárazy letícího olova odrolilo několik kusů vápence, nic jiného už neviděl.

KAPITOLA DRUHÁ

DÍVKA V ZASTAVÁRNĚ

Mike zasmušile kráčel úzkou uličkou, vyšel na Centre Street a po ní došel až k bílé kamenné budově s popisným číslem 240, která se táhla v délce celého bloku.

Prošel čerstvě vydrhnutou chodbou páchnoucí po dezinfekci a vešel do dveří s nápisem DETEKTIVNÍ KANCELÁŘ – ODDĚLENÍ ZTRÁT A NÁLEZŮ.

Uvnitř byla dlouhá přepážka přes celou přední část místnosti a za ní půltucet malých dubových psacích stolů. V kanceláři byl jen jeden muž, hubený chlapík s ostře řezanými rysy, černými vlasy, huňatým obočím a výrazem neustálého překvapení v obličeji. Seděl v otáčecím křesle a nohy měl položené na povytažené spodní zásuvce svého stolu. Byl to Ed Schmidt, Hansardův partner. Právě rozvážně mluvil do telefonu.

„Jo, to jsem říkal. Ohlaste to telefonem a hezky zčerstva. To ovšem neznamená, že byste neměl poslat obvyklý popisný karty všeho, co u vás v krámě dali dnes lidi do frcu. Pokud od vás ráno nedostanu hnědou obálku se svazkem těchhle karet, budu vědět, že jste buď nechal kšeftů, nebo se nás snažíte vodit za nos, Abe. Ale ještě k těm solitérům – ty jsou fakt důležitý. Jsou horký jak elektrický křeslo.“

Hansard se posadil ke svému stolu a chmurně se probíral seznamem ztraceného a ukradeného majetku, který se za ten den nashromáždil. Byly na něm náprsní tašky z centrální části města. Jedinou šanci na jejich nalezení skýtala kancelář kapsářského oddělení na protější straně chodby. Další epidemie ztracených psů v oblasti Washington Heights pravděpodobně znamenala, že někdo znovu začal používat starý „psí trik“. A pak tu byla obvyklá směs ztracených kabelek, náramkových hodinek a kufříků – většinou zaviněná zapomnětlivostí jejich majitelů.

Žádné z těchhle hlášení Mikea nezajímalo, hodlal je předat k vyřízení ostatním členům oddělení. Podle oné tiché dohody, kterou v policejních útvarech není třeba nijak zdůrazňovat, všichni chápali, že Hansard půjde po té bandě, která mu zastřelila přítele, a že do tohohle pátrání nenechá nic zasahovat, dokud s ním neskončí.

Věděl, že je jen nepatrná pravděpodobnost, že vrahy najde, nepomůže-li mu trocha štěstí. Nebylo totiž prakticky pochyb o tom, že je to práce stejné party, která zastavárenskému oddělení ztrpčovala život už skoro tři týdny, rozbíjela a vykrádala výkladní skříně od jednoho konce Manhattanu po druhý.

„Mikeu,“ oslovil ho kolega, když zavěsil telefon, „mám tady z identifikačního seznam lotrů, co byli zapletený do vykrádaček výloh. Za dvanáct let dozadu. Je jich asi šedesát. Ale víc než polovina z nich si momentálně dělá domácí úkoly na kamenický univerzitě.“

„Nech mě kouknout, Eddie.“ Mike se rychle probral identifikačními kartami s fotografiemi z ánfasu i z profilu. „Žádnej z nich neodpovídá popisu, kterej uvedli okolostojící svědci těch ostatních loupeží, co, Eddie?“

„Pokud tomu správně rozumím, tak ne. Stejně ale můžeme rozjet rutinní vyšetřování.“

„To necháme na vraždách, Eddie. Můžou na to nasadit víc lidí než my. A já mám tak jako tak dojem, že to bude ztráta času. Myslím, že je to nějaká nová parta, co se teprve teď zorganizovala.“

„Podle toho, jak si počínaj, Mikeu“ – Schmidt přešel k Hansardovi a položil mu na stůl oběžník z policejního ředitelství v San Francisku –, „to na mě působí, že jde o starý rutinéry. Už provedli sedm fušek. Nikdo je nechytil. Nikdo dokonce ani nemá jednoznačnej popis. To chce určitý zkušenosti.“

„Jo, to máš asi pravdu, Eddie.“ Mike studoval oběžník.

Byl už dost starý a stálo v něm, že by si všechny policejní sbory měly dávat pozor na Williama Sextona, ještě nedávno sídlícího v San Francisku. Sexton byl expert na výkladní skříně, za jedinou noc vyloupil pět klenotnictví a pak zmizel neznámo kam. Jeho metodou bylo použití dvou poskoků, kteří si k němu z obou stran stoupli a předstírali, že si prohlížejí obsah výlohy, zatímco on sám použil řezačku okenního skla, s klidem prostrčil dovnitř hůl s nalepeným kusem žvýkačky a odnesl všechno, co se mu zalíbilo. Když měl požadované zboží v kapsách, přelepil čilý pan Sexton malý otvor nějakým plakátem a odešel.

„Tohle vypadá dobře,“ zahučel Mike. „Až na to, že tu není fotka.“

„A to z hodně dobrýho důvodu,“ podotkl Schmidt. „Nikdy ho nechytili. Tyhle informace získali od práskačů. Neřekl bys, že by tenhle Sexton mohl bejt náš člověk?“

„Možný by to bylo. Všechno, co o něm víme, je tohle – sto šedesát osm až sto sedmdesát centimetrů, něco kolem pětasedmdesáti kilo, hnědý vlasy, hnědý oči. Nedojdu odtud do Broome Street, abych nenarazil na půl tuctu chlapů, co tomuhle popisu odpovídaj. Povím ti, co uděláš, Ede. Pošli telegram do Friska a zeptej se, jestli o tom syčákovi nemaj nějaký novější informace.“

„Jo.“

„A rozešli telexy s jeho popisem do všech států, s kterejma máme dohodu o spolupráci. Přidej tam taky ten zelenej sedan s jerseyskou značkou. A požádej je všechny, aby dávali bacha na každýho, kdo by se u nich pokoušel zastavit nebo prodat nezasazený kameny.“

„Ještě něco, Mikeu?“

„Jo. Prověř seznam zatčenejch, který sebral MacReady v posledních čtyřech nebo pěti letech. Podívej se, jestli někdo z těch parchantů nemá v rejstříku nějakou loupež v klenotnictví. Něco mi říká, že ho možná ten hajzl zastřelil proto, že ho Tom znal a někdy v minulosti ho kvůli něčemu sebral.“

Zazvonil telefon a Schmidt zvedl sluchátko. „Jo? Zůstaňte chvilku na drátě, Eliasi.“ Položil ruku přes mluvítko. „To volá Litzman. Z Šestý avenue. Říká, že je tam nějaká běhna a snaží se z něj vyrazit dvě stě babek za kámen, kterej má cenu minimálně šesti nebo sedmi stovek. Chce vědět, co s ní má dělat.“

„Pověz mu, aby ji zdržel. Ať se s ní dohaduje a předstírá, že smlouvá. A pověz mu, že jestli ji nechá jít, než se tam dostanu, vyhrabu a opráším to starý obvinění z překupnictví a bez pardonu ho pošlu za mříže.“ Mike popadl svrchník a vyrazil ke dveřím. „A Ede…“

„No?“

„Pověz mu, ať to nějak zařídí, abychom měli její otisky. Na jeho vitríně. Nebo na plnicím peru.“

Už byl na chodbě, když za ním Schmidt zavolal: „Mám taky dát echo rádiovejm vozům?“

„Ne!“ křikl přes rameno Mike. „Udělám to sám. Pokud je budu potřebovat.“

Hansardovo kupé se cestou z centra téměř nedotýkalo vozovky. Samozřejmě to mohla být falešná stopa. Nemohl vědět, jestli ta ženská u Litzmana je totožná s tou, kterou Tom MacReady viděl dole v Little Maiden Lane. Pokud to ale nebyla ona, byla to zatraceně zvláštní shoda okolností. Ženy v takhle pozdní hodinu jen málokdy chodily do zastaváren s legálním zbožím. To dělali jen muži, když potřebovali peníze na kořalku. Ženy chodily do frcu obvykle ve dne, když si za stržené peníze mohly rovnou koupit něco, co potřebovaly. Pokud to ovšem skutečně byla stejná dámička, mohlo záležet na každé vteřině. Litzmanovi se nemuselo podařit zdržet ji dostatečně dlouho. Nevyhnutelně to v ní muselo vzbudit podezření.

Přesto na tom všem bylo něco uhozeného. Tu výkladní skříň nepochybně vybrala parta profesionálních lupičů. Žádný lupič drahokamů ale nemohl být takový pitomec, aby si myslel, že mu může projít, pokusí-li se zastavit nějaký třpytivý kamínek pár hodin poté, co ke krádeži došlo.

Bylo deset minut po deváté, když Mike vystoupil z auta jeden blok pod Litzmanovým krámem. Přinutil se kráčet k zastavárně pomalu a uvolněně – kolem několika pracovních agentur.

Hnát se bezhlavě ke krámu by k ničemu nebylo. Venku před krámem nebo na protější straně ulice mohl někdo čekat na hlídce. Proto také nechtěl o situaci informovat rádiové vozy. Hlídka by si policejního auta všimla dřív, než by stačilo dojet na místo a vyhlásit poplach.

Váhavě zabočil a prošel pod ušmudlaným štítem, z něhož visely tři zašlé pozlátkové koule. Prostor ve výloze byl přeplněný různorodou směsicí tvořenou náramkovými hodinkami, dalekohledy, brokovnicemi, revolvery, bendži, tesařskými vodováhami, flétnami a rybářskými pruty. Falešným „exkluzivním zbožím“, nakoupeným v dražbě, jak Hansard věděl, a určeným k prodeji přechytralým kavkám.

Dívka tam ještě byla. Vážně na opačném konci přepážky rozmlouvala s Eliasem. Byla to odbarvená aluminiová blondýna se spoustou křivek na správných místech a se staženým špičatým obličejíčkem, na který naplácala příliš mnoho šminek a rtěnky. Na sobě měla krátkou koženou bundu přes tenké modré hedvábné šaty, a pokud to byl Mike Hansard schopen posoudit, něco jí nahánělo obrovský strach.

„Pospíšili byste si, prosím,“ domlouvala ječivě dvěma mužům za pultem. „Říkám vám, že musím chytit vlak.“

Starý Elias Litzman na ni nevzrušeně hleděl přes ocelové obroučky svých brýlí a zamyšleně si přejížděl prsty po rozježené bradce. „Při takhle velké transakci je třeba správně vyplnit všechny papíry. Musím chránit svoji zastavárenskou licenci…“

„To chápu. Ale už jsem vám dala všechny informace, které jste po mně chtěl.“

„Jak se píše vaše křestní jméno, slečno Sampsonová? Nebo víte co?“ Zastavárník jí uctivě podal své pero. „Buďte tak hodná a vyplňte to sama. Plné jméno a adresu. Číslo telefonu, pokud ho máte…“

Dívka dychtivě psala.

Hansard se unaveně opřel lokty o pult a vytáhl z kapsy hodinky, jako by ho situace uváděla do obrovských rozpaků.

Mladší Litzman k němu rychle přistoupil. „Přejete si sjednat půjčku, pane?“ Zastrčil Mikeovi pod ruku bílý papírek.

„Rád bych za ty cibule dostal tak pět, šest babek. Mají cenu přinejmenším pětadvaceti.“

Na papírku si přečetl:

Kameny: Jeden diamant

Váha: Jeden a půl karátu

Obruba: Dvaadvacetikarátové
žluté zlato

Nápisy: Žádné

Jméno výrobce: Žádné

Mike si zastavárníkovy poznámky nenápadně zastrčil do kapsy. „Musím sehnat přinejmenším pět dolarů.“ Pak tiše zamumlal: „Přišel s ní někdo, Sole?“

Sol Litzman s profesionálním pohrdáním pozoroval ručičky hodinek. „Pět vám prostě dát nemůžu. Hodinky tohohle typu jsou v dnešní době na trhu prakticky neprodejný. Možná tři.“ K tomu zašeptal: „Byla úplně sama, pane Hansarde.“

„Můžete je prodat za patnáct. Jeden chlap mi za ně nabízel patnáct.“

Sol opovržlivě pokrčil rameny. „Měl jste to vzít.“

„Dejte mi aspoň pět zelenejch. Už jsi ji někdy viděl?“ zamumlal Mike.

„Kde jste ty hodinky sebral, pane? Když se jich tak mermomocí chcete zbavit, možná ani nejsou vaše. V životě jsem ji neviděl. Přísahám.“

„Jsou moje,“ zabručel Hansard. „Tady jsou moje iniciály, zevnitř na pouzdru, vidíte? Co k tomu říká?“

„Tvrdí, že je herečka. Vystupovala v nějaký burlesce. Teď přišla o práci. Tvrdí, že ten prsten má už několik let, dostala ho od nějakýho chlapa.“ Sol položil hodinky na pult a zatvářil se neústupně. „Tři padesát je náš absolutní limit, příteli. Berte, nebo nechte bejt.“

„Tak se o ten rozdíl podělíme. Dejte mi čtyři, jo? Myslíš, že říká pravdu, Sole?“

„No tak já taky. Jestli se ale nevrátíte a nevykoupíte je, prodělám na tom, to vám říkám. Podívali jsme se na ten prsten pod lupou, pane Hansarde. Určitě lže. Ten prsten nikdy nikdo nenosil. Prsteny hereček na sobě navíc vždycky maj trochu šminek, na který se pod obrubou lepí prach. Na tomhle prstenu není pod obrubou vůbec žádnej prach. Napište mi sem svoje plný jméno a adresu, prosím.“

„Kolik je ochotná si vzít?“ zeptal se Mike, aniž pohnul rty.

„Tady máte čtyři dolary, pane. Už slevila na sto padesát.“

„Mockrát děkuju. Pro ty hodinky se vrátím. Dejte jí to. Přebírám za to zodpovědnost.“

Sol se otočil k zelené ocelové skříňce za pultem. Zároveň téměř neznatelně kývl na otce. Zatímco se detektiv pomalu sunul ke dveřím, slyšel, jak starý Elias říká: „Je to pro mě riziko, mladá dámo. Ve skutečnosti vůbec nemám právo vám ty peníze dát. Říkáte ale, že se musíte dostat do San Franciska. A dala jste mi slovo, že se pro ten prsten určitě vrátíte, takže udělám výjimku…“

Hansard se ohlédl zpět skrz síťoví divadelních kukátek, ukulelí, koktejlových sklenic či rýsovacích pomůcek. Dívka měla hlavu zvrácenou dozadu. Zhluboka se nadechovala, jako by jí z ramen zmizela strašlivá tíha. Dost možná to byla ta holka, kterou viděl MacReady. Prsten svým typem přesně odpovídal tomu, co byl ukraden z Dumontova obchodu. Podle prázdných míst v klenotníkově výloze byl schopen říct, že většinou šlo o „speciální zásnubní“ prsteny.

Rozhlédl se po ulici. Mezi čtyřicátou šestou a čtyřicátou sedmou byl jen nějaký postarší manželský pár, který si vyšel na poklidnou procházku. U obrubníku nestála žádná auta, jen dole na dalším rohu parkovala před jídelnou zvanou Coffee Pot otřískaná pekařská dodávka.

Mike vklouzl do dveřního výklenku hned vedle Litzmanova krámku. Hodlal dívku sledovat, přesvědčit se, kam jde a s kým se tam sejde. Třeba gang tak zoufale potřeboval peníze, že musel rychle něco prodat, aby se dostal z města. V tom případě…

Už přicházela. Téměř utíkala, když strčila do dveří a otevřela je, opatrně se však rozhlédla po obou stranách bloku, než rychlým krokem vyrazila směrem k centru.

Ušla asi deset kroků, když sebou pekařská dodávka škubla a odpoutala se od obrubníku.

Za volantem seděl chlapík s koňským obličejem a s ošklivou jizvou, která se mu táhla od koutku úst dolů. Hansard v řidičově ruce viděl záblesk kovu.

To bylo pro Mikea dostatečným varováním.

„Hej, děvče!“ zavolal. „Pozor na tu dodávku!“

V témže okamžiku ji uviděla také, zaječela, otočila se a prchala zpět do skrytu dveří zastavárny.

Dodávka nabrala rychlost. Z otvoru v její bočnici začaly šlehat malé plamínky oranžového ohně. Nad Hansardovou hlavou se roztříštilo sklo ve chvíli, kdy vystrčil nohu, takže přes ni dívka klopýtla a jak široká tak dlouhá se zhroutila na chodník.

Pravidelný štěkot automatické zbraně se v prázdné ulici nesl dutou ozvěnou. Těžké monotónní práskání Mikeova revolveru Police Positive se hromově rozléhalo a přehlušovalo tišší rachot samopalu.

Něco přilétlo a horkým jazykem mu olízlo tvář. Padl na jedno koleno a pečlivě zamířil, když se kolem něj šedivá dodávka se řvoucím motorem prohnala.

Dveře i výloha zastavárny se rozprskly v cinkající spršku rozbitého skla.

Dívka u jeho nohou jedinkrát hlasitě vypískla – a pak zůstala nehybně ležet.

Mike vystřelil na řidiče, viděl, jak se čelní sklo rozlétlo, a další kulku poslal asi do poloviny výše předních dveří u řidičova sedadla. Pak už ho dodávka minula. Olovo zabušilo do dveřních veřejí vedle něj, když palcem do revolveru strkal čerstvé náboje, aby vzápětí zasypal deštěm kulek zadní pneumatiku. Slyšel, jak praskla, a viděl, jak šíleně rozkolébaná dodávka zmizela za rohem.

Ozvalo se zakvílení policejní píšťalky. Na chodníku za ním zadusaly nohy v těžkých botách. Hansard vstal a natáhl před sebe levou ruku s dlaní otočenou vzhůru a prsty pokrčenými v univerzálním gestu, které za každých okolností říká: „Jsem polda.“

Zaskřípěl za ním něčí drsný hlas: „Kterým směrem jeli?“

„Tamhle za roh,“ štěkl Mike. „Šedá dodávka. S jednou pneumatikou rozstřílenou. Dávejte si pozor. Mají samopal…“

Pochůzkář se rozběhl k nároží.

Hansard poklekl k dívce. Jeho pokus ochránit ji nevyšel. Jedna z dvanáctimilimetrových kulek z té automatické pušky se odrazila od kovového rámu zastavárníkovy výlohy a zasáhla ji do krku. Byla ještě naživu, ale když se pokusila něco říct, vybublala jí ze rtů rudá pěna a oči se jí zakalily.

Za Hansardovými zády starý Litzman vřískal jako maniak. „Jen se podívejte, nu! Podívejte, co jste vyvedl! Dám vám jeden tip, a hned je z toho střílení, je z toho zabíjení…“

„Zmlkni, tati!“ okřikl ho syn. „Tobě se nic nestalo. Zato ta ubohá holka, ta je mrtvá.“

Se strašidelným kvílením sirény se k nim po avenue přihnal rádiový vůz a ječivým smykem zastavil. Od vozu k nim opatrným krokem zamířili dva uniformovaní policisté s pistolemi v rukou.

„Hansard,“ představil se Mike. „Z ředitelství. Oddělení zastaváren. Odznak číslo jedna sedm dva jedna.“

Jeden z policistů měl na rukávu seržantské prýmky. Pohlédl na ležící dívku a pak zvedl oči k Mikeově levé tváři. „Je to hodně zlý?“

Mike zvedl natažené prsty a přejel si jimi po tváři. Byla teplá a mokrá. Nahmatal několik centimetrů dlouhou rozšklebenou ránu v místě, kde mu kůži roztrhl skleněný střep.

„Řízl jsem se při holení,“ ucedil se zaťatými zuby. „Povězte mládencům u vysílaček, aby vyhlásili jedenatřicet na starou dodávku ford. Šedej panelovej vůz. Dva chlapi, oba ozbrojený. Jeden má dlouhej úzkej obličej. Na pravý straně úst má třícentimetrovou jizvu. Toho druhýho jsem neviděl. Právě on sejmul tuhle holku automatem.“

Seržant kývl na svého parťáka. „Vevnitř je telefon. Nejdřív to ohlas na ředitelství a pak zavolej ambulanci.“ Pochůzkář strčil do rozstřílených dveří, otevřel je a zamířil k telefonu.

Svaly na Mikeově čelisti se zaškubaly. „Stejná dvojka, která před pár hodinama sebrala hromadu kamenů z jednoho klenotnictví na Bowery a odpráskla Toma MacReadyho, seržante. Tahle blondýna tady v tom jela s nima. Pak svoje kámoše podrazila a evidentně se chtěla vypařit. Pokoušela se dát do frcu jeden kámen tady u Litzmana. Sledovali ji. Když vyšla ven z krámu, dojeli ji a naprali to do ní. Postřelil jsem toho mizeru, co seděl za volantem.“ Sehnul se a zvedl dívčinu kabelku z blýskavé síťoviny.

Seržant zastrčil revolver do pouzdra. „Odkud se ta dodávka vzala?“

Hansard škubl hlavou směrem ke Coffee Potu. „Byla zaparkovaná tamhle před tou jídelnou. Možná že si někdo z mládenců tam vevnitř všiml, odkud přijela, ale pochybuju o tom. Byla to stejná parta, která údajně jezdila po městě v zeleným sedanu buick. Dodávku nejspíš ukradli tak před půl hodinou.“

„Přeptám se vevnitř u pultu.“ Seržant se sklonil a pozorně si prohlížel dívčin obličej. „Ve zdejší části města tahle dámička nešlapala. Za to ručím.“

„Možná vůbec není z New Yorku.“ Mikeův obličej byl jako z kamene. „Až jí hoši sejmou otisky, zjistěj to. Tahle parta, co ji zabila, propadla nějakýmu vražednýmu šílenství. Jestli jim to nezarazíme…“

„Jo.“ Seržant vytáhl z kapsy poznámkový blok. „Možná jsou zalezlý někde jenom kousek odtud. Pořádně celej okrsek pročešeme. S tím si nemusíte dělat starosti. Znal jsem Toma MacReadyho. Byl to správnej polda.“

„Jeden z nejlepších,“ souhlasil Mike.

Druhý policista vyběhl ze zastavárny. „Tunely, přívozy i mosty jsou všechny zablokovaný. Ambulance tady bude za pár minut.“

„Díky.“ Mike překročil dívčino tělo. „Sežeňte něco, čím bychom ji přikryli, ano? Já půjdu na chvilku dovnitř. Každopádně tady zůstanu, dokud nepřijedou z vražd.“

KAPITOLA TŘETÍ

LILY UŽ TADY NEPRACUJE

Uvnitř starý Elias v záchvatu strachu něco nesrozumitelně blekotal a Sol se ho stále ještě snažil uklidnit. Mike vysypal obsah dívčiny kabelky na desku pultu. Rtěnka, cigarety, žvýkačka, adresář plný telefonních čísel, pár starých dopisů bez obálek, peněženka, hrstka sponek do vlasů a několik klíčů.

Mike otevřel peněženku. Byl v ní svazek bankovek a několik dolarů v mincích. Posunul peníze přes pult.

„Roztrhej tu stvrzenku, Sole. Tady jsou prachy. A dej mi ten prsten.“

Mladší Litzman uchopil peníze, jako by zvedal škorpiona, a odešel k sejfu. Mike se prohrabal různými drobnostmi na pultu a pak všechno vrátil zpátky do kabelky. Dopisy byly adresované Mé nejdražší dceři a podepsané Máma. Nebylo v nich nic, co by mu prozradilo, co byla dcera zač, kde bydlela ani cokoli jiného kromě toho, že její matku těšilo, že se má tak dobře a je tak spokojená se svou prací.

Mezi jmény v adresáři bylo několik Philů, Johnů, Paulů a Bobů, ale žádná žena. Většina ústředen se nacházela v kancelářských budovách v centru města.

Zastrčený pod zadní deskou, kde si ho napoprvé nevšiml, byl malý kousek modrého papíru přibližně osm centimetrů dlouhý a tři centimetry široký. Byla to stvrzenka odesílatele od American Expressu na peníze zaslané poštovní poukázkou. Byla vystavená na dvacet babek na jméno F. O. Marshal a podepsaná L. Marshovou.

Šel k telefonu a vytočil číslo. Po vteřině se mu ozval Schmidt.

„Ede? Udělej pro mě něco, buď tak hodnej… Jo. … Chci vědět, kdo byla L. Marshová. Ta holka, která byla s těma dvěma, co odpráskli MacReadyho. Zrovna taky dostala kulku. Jmenuje se L. Marshová. Nic víc o ní nevím kromě toho, že to byla pětidolarová štětka. Dvaadvacátýho dubna ale poslala expres poštovní poukázkou peníze nějakýmu F. O. Marshalovi. Číslo je 1317522. Sežeň mi adresu, Ede… Jo, ještě jsem u Litzmana.“

Venku zajela k obrubníku ambulance s klinkajícím zvonem a krví podlitými reflektory. Pohotovostní lékař vběhl dovnitř a přiložil Mikeovi k tváři tampon s něčím, co pálilo jako oheň.

„Měl byste se s námi vrátit do nemocnice. Potřebujete to řádně ošetřit, detektive.“

„Možná později. Teď mi to jenom prozatímně zašijte, doktore. Mám tady nějakou práci, která nepočká.“

Lékař vytáhl jehlu.

Sol mu přinesl prsten v okamžiku, kdy mu lékař masem ve tváři protahoval další steh.

„Nejde o to rozbitý sklo, pane Hansarde, ani o škody, který nadělali uvnitř v krámě. Všichni se nám teď ale budou vyhýbat. Takováhle věc nás dokáže zničit, fakt že jo. Zvlášť jestli se roznese, že si ta chudinka u nás půjčila trochu peněz a že ji hned potom takhle zavraždili. Nemohl byste těm chlapům od novin říct, že to byla náhoda, že jen čirou náhodou byla přímo před naším podnikem…“

Mike mu nemohl odpovědět. „Ne,“ zamumlal, jak byl nejzřetelněji schopen.

„Tak a je to, detektive.“ Lékař mu na ránu připleskl gázu a kolodium. „Za pár dnů přijďte a nechte si to převázat.“

„Jasně.“ Hansard se křivě ušklíbl. „To bude psina.“

Lékař vyšel ven, aby pomohl naložit dívčino tělo na nosítka.

Sol zoufale vztáhl ruce k Mikeovi. „Co když se ty zabijáci vrátěj? Třeba si myslej, že bychom je táta a já mohli identifikovat.“

„Zatraceně dobře vědí, že já bych mohl. Takže ze všeho nejdřív půjdou po mně. Dokud jsem naživu, vůbec se něčím takovým nemusíte znepokojovat. Zvoní vám telefon. Třeba je to Ed Schmidt.“

Byl to on. „Ježíši, Mikeu, zrovna jsem se to doslech přes krátkovlnný vysílání. Jsi těžce raněnej?“

„Je to jen škrábnutí, Ede. Máš tu adresu?“

„Jo. Nevím, jestli je to ta pravá, ale lidi od American Expressu tvrděj, že Lily Marshová bydlí na Západní sedmdesátý druhý ulici, číslo čtyři sta sedmdesát osm. Víš, co na tý adrese je?“

„Jezdecká akademie, Ede?“

„Tak mi to říkali. Já tyhle věci neznám, jsem ženatej chlap. Zato ty jsi bílej, svobodnej, bylo ti jedenadvacet, takže…“

„Trhni si nohou, Eddie. Přišly ještě nějaký zprávy?“

„Ze zastaváren nic. Jen něco o tý dodávce.“

„Co?“

„Našli to, co z ní zbylo, na Západní čtyřicátý osmý. Omotali ji kolem hydrantu. Na čalounění sedadla řidiče byly krvavý skvrny. Zřejmě jsi jednoho z nich zranil.“

„To doufám. Ačkoli tím by se skóre ani zdaleka nevyrovnalo. Ohlásil se ti ten mamlas z Amesovy hlídky?“

„Jo. Má Dumonta dole v krámě. Mám se tam zajet podívat?“

„Ne. Prozatím zůstaň u telefonu. Podívám se na tu adresu Marshový a pak zajedu dolů k Dumontovi.“

Ve dvou černých autech dorazili na místo mládenci z oddělení vražd, vytáhli soupravy na snímání otisků a fotoaparáty a několik minut Mikea zpovídali. Pak Mike odešel a nechal je tam s asistentem soudního lékaře, který předtím kolem těla zakresloval křídou jeho obrysy. Došel ke svému autu, pomalu projel Central Parkem a po sedmdesáté druhé zabočil na západ.

Přízemí domu číslo 478 zabíralo cosi jako načinčaný polední bufet zařízený stoličkami čalouněnými lesklou červenou kůží a všude kolem spoustou chromu a skleněných cihel. Nade dveřmi blikal velký neonový nápis. Každých pár vteřin hlásaly rudé a zelené trubice do světa: STANICE MLSNÁ… Kde se scházejí gourmeti…

Bokem po jedné straně byla malá vstupní hala a v ní řada poštovních schránek vybavených jmenovkami. Ani na jedné z nich nebylo jméno Marsh nebo Marshal.

Mike vyšel po schodišti potaženém kobercem. Na vrcholku schodů seděla za oválným stolem s mramorovou deskou neobyčejně tlustá žena v černých krajkových šatech. Oči jí potutelně vykukovaly z vrásčitých záhybů růžového masa. Nebylo možno poznat, kde jí končí brada a začíná hrudník. Buclatými prsty plnými diamantů si přejela po kštici umělých kudrlinek a podlézavě po Mikeovi pošilhávala.

„Dobrý večer, drahoušku. Kterýpak z děvčat byste chtěl vidět?“

Mike se přátelsky zazubil. „Lily Marshovou. Je tady?“

Madam našpulila rty do písmene O. „Ta tu není, zlato. Třeba byste se ale chtěl seznámit s hezoučkou malou zrzkou. Je to…“ Tlustá žena se zarazila a přimhouřenýma očima zírala na zlatý odznak, který Mike držel v rozevřené dlani. Pak se zachichotala. Čelisti jí vibrovaly veselím. „Jste mužskej, co umí ocenit vtip, že ano, detektive? Mám ráda chlapy, který jednou za čas snesou, když si z nich někdo trochu vystřelí.“ Sáhla dolů, povytáhla si sukni a z úkrytu v punčoše vytáhla svazek bankovek.

Hansard mávl rukou. „Jednou za čas, ale dnes večer zrovna ne. Kterej je Lilyin pokoj?“

Položila obě ruce roztaženými dlaněmi na mramor a vytáhla se do vzpřímené polohy. „Nezačnete si hrát na tvrdýho chlápka nebo něco takovýho, že ne?

„Nezačnu, pokud nebudu muset.“ Mikeův úsměv byl stále stejně příjemný, oči však měl jako led. „Kterej pokoj?“

„Vepředu vpravo,“ ukázala zavalitá žena prstem. „Chcete klíč?“

„Ať nemusím ty dveře vykopnout.“ Natáhl k ní ruku. Odkudsi z hloubi záhybů svých šatů vytáhla plochý klíč. „Jen se tady zase v klidu posaďte. Chovejte se přirozeně. Nesnažte se na mě nikoho upozornit. Dělejte prostě, jako bych tady nebyl. Za pár minut už taky nejspíš nebudu.“

„Já s policií vždycky spolupracuju, detektive. Je to tak nejbezpečnější.“

Přešel do přední části domu a použil klíč. Dveře rozevřel kopnutím a sám se postavil na jednu jejich stranu. V místnosti vládla naprostá tma, protože v oknech vedoucích na ulici byly stažené rolety, ačkoli i skrz ně viděl Mike matně tmavorudou záři nápisu STANICE MLSNÁ, blikajícího v pravidelných intervalech. Cítil pižmovou vůni nějakého parfému.

Pistoli držel v pravé ruce a levou šmátral po vypínači. Čísi neviděná ruka ho popadla za levé zápěstí a škubla jím, až ztratil rovnováhu!

Mike se vykroutil ze sevření, ne však dřív, než mu zezadu na krk dopadla šedesáticentimetrová olověná roura, jejíž úder ho napůl omráčil. Zřítil se k zemi a dopadl na kolena. Něčí ruka mu zuřivě dupla na ruku s pistolí, až mu zapraskaly klouby. Bota, která se objevila v jeho zamlženém zorném poli, mu vykopla revolver z prstů.

Dveře za ním se hlasitě přibouchly a místnost zaplavilo světlo růžově stínovaných žárovek ve stropě. Hansard omámeně zvedl oči. Stáli nad ním dva muži. Jeden byl malý a podsaditý. Paže měl tak dlouhé, že měl dlaně skoro u kolenou. Od pravého koutku úst se mu po bradě táhla klikatá jizva. V pravém rukávu jeho kabátu byla nepravidelná díra a látka byla nasáklá něčím, co vypadalo jako portské víno.

Druhý muž byl vysoký a štíhlý s chlapecky růžovými tvářemi; vlasy měl světlé jako len a zvlněné, jako by byly upravené kulmou. Na sobě měl oblek z perlově šedého gabardénu, vínově červenou košili a jablkově zelenou kravatu. Hansard usoudil, že ani jeden z obličejů nad ním nebyl mezi fotografiemi, které si Ed Schmidt odnesl z identifikačního oddělení.

Vysoký mladík promluvil unaveným tónem. „Nezdržuj se kopancema, Gorilo. Zpracuj ho tou trubkou.“

Podsaditý muž zabručel a neohrabaně se rozmáchl kusem olova. Mike se ze všech sil snažil odkulit stranou, rána mu však dopadla na rameno. Měl pocit, že levou paži má zcela paralyzovanou.

„Bude to jeden z těch chlapáků, Hezoune,“ postěžoval si Gorila. „Má kuráž.“

„Vykašli se na jeho kuráž, Georgi. Chci vidět jeho mozek rozprsklej po koberci. A pospěš si. Není vyloučeno, že má někde poblíž parťáka.“

Mike právě trpce litoval, že neměl dost rozumu na to, aby s sebou přibral Eda Schmidta. Možná by dokázal přivolat pomoc, pokud v tom ovšem ta tlustá baba v hale nejela s nimi. Pokusil se vykřiknout, jenže ta rána zezadu do krku provedla něco s jeho hlasivkami. Byl schopen pouze šeptat.

Zato Gorila neměl s mluvením sebemenší problémy. „Můžu si s ním drobátko pohrát, Hezoune? Nestane se mi každej den…“

„Zabij ho! A udělej to hned!“ vyjel po něm Hezoun ošklivým pisklavým hláskem. „Proraz mu lebku. Pak mu můžeš vymlátit zuby jako suvenýry, když budeš chtít. To je mi jedno. Ale nejdřív ho koukej dorazit.“

Gorila George si odměřil vzdálenost a švihl paží.

Mike se zkroutil, převalil a klopýtavě se zvedl na nohy.

Hezoun na něj mířil pistolí ze vzdálenosti necelých dvou metrů. Detektiv viděl jasně modré oči, které hleděly do mířidel na hlavni.

Nebyl čas na nějaké rozhodování. Hezoun se ho v příštím zlomku vteřiny chystal střelit do srdce. A kdyby jeho kulka minula, Gorila by byl přímo u něj a tentokrát už by ta smrtící roura cíl našla.

Mike jednal prakticky bez přemýšlení. Když Hezounův prst pevněji objal spoušť a Gorila vztekle zabručel těsně za jeho zády, Hansard skočil.

Proskočil oknem.

Vzal s sebou roletu, záclonu i rám. Rachot tříštícího se skla byl tak hlasitý, že přehlušil i prásknutí Hezounovy pistole. Žádný dopad kulky Mike sice necítil, v daném okamžiku byl ale přesvědčen, že na tom prakticky nezáleží. Tak či onak se pravděpodobně s tímhle světem loučil. Pokud nebyl jeho odhad vzdálenosti dokonale přesný!

Když přelétl okenní parapet, slyšel varovné výkřiky chodců pod sebou. Nemělo žádný smysl připravovat se na náraz, ale zcela podvědomě to dělal. Něco pod ním se zvedlo a strašlivou silou to do něj narazilo. Vyhekl šokem, ale nebyl to chodník a on také při nárazu neztratil vědomí.

To znamenalo, že byl jeho odhad správný. Ta úzká rovná plocha pod ním, která zastavila jeho pád, byl vrcholek nápisu STANICE MLSNÁ. Byl přímo pod Lilyiným oknem.

Dole ječely nějaké ženy. Mike se přetočil, aby se mohl podívat dolů, a pocítil na pravé straně trupu bodnutí příšerné agonie. Nepochybně měl zlomené žebro. Bolestí se mu zatočila hlava. Natáhl ruku, aby udržel rovnováhu, urazil kus rozpálené skleněné trubky a viděl, jak nápis pod ním poblikává a bledne.

Zaťal zuby, skrčil kolena pod sebe a plazil se pozadu tak dlouho, dokud se podpatky nedotkl budovy.

Přes sedmdesátou druhou ulici se k němu tryskem hnal dopravní policista a hulákal: „Nehýbejte se! Zůstaňte, kde jste… Nepropadejte panice, dostanu vás odtamtud!“

Hansard vstal a nebezpečně se kymácel na třicet centimetrů širokém vrcholku nápisu. Dopravního policistu poznal a křikl na něj: „O mě se nestarej, Allisone. Hlídej tam dole. Nedovol nikomu jít dovnitř ani ven.“

„Rozumím, Mikeu.“ Policista začal na shromažďující se dav štěkat drsné povely.

Mike položil lokty na okenní parapet nad sebou, napjal svaly a vytáhl se nahoru. Nevzal s sebou ven celou okenní tabuli. Musel ještě pár kusů skla vykopnout, než mohl vlézt zpátky do Lilyina pokoje.

Světlo stále svítilo a jeho revolver stále ležel v koutě na podlaze, kam ho odkopl Gorila George. Sebral ho.

Tlustá žena stála ve dveřích, lomila rukama a fňukala: „Myslela jsem, že jste říkal, že tady nebude žádná rvačka!“

Mike její slova ignoroval. „Kam běželi ty dva grázlové?“

„Myslíte ty, co zrovna teď vyběhli do haly?“

Mike stiskl rty. „Přestaňte zdržovat! Kde jsou?“

Ukázala na schody. „Běželi dolů. Nevěděla jsem, že jdete po nich. A stejně bych je nedokázala zastavit.“

„To tedy nedokázala. Vy je znáte!“

„Nikdy v životě jsem ani jednoho z nich před dnešním večerem neviděla. Přísahám před Bohem.“

„No dobrá,“ zavrčel Mike. „Jestli některýho z nich znova uvidíte a neohlásíte to na okrsek, bude vás čekat krásná dlouhá dovolená na útraty města.“ Vyšel do druhého a nejvyššího patra, aby se přesvědčil, že tam nevedou žádná padací dvířka na střechu.

Allison na něj nahoru zavolal: „Mikeu! Správce tady dole říká, že nějací dva frajeři vypadli zadním vchodem na Sedmdesátou první, před minutkou údajně proběhli suterénem. Jeden byl něco jako opičí muž s jizvou na obličeji, druhej zase jako ze žurnálu. Jsou to oni?“

„To je ten páreček.“ Mike seběhl dolů a popsal Gorilu George i Hezouna do barvitých podrobností. „Zavolejte to všechno dispečerovi. Povězte všem chlapům ve službě, že kdyby některýho z těch dvou parchantů viděli, maj je okamžitě sebrat.“

„Maj pistole, Mikeu?“

„To tedy maj. A rádi s nima někoho střílej zezadu. Mě by taky byli na místě odpráskli nebejt toho, že tady v tak lidnatým okrsku nechtěli přilákat tolik pozornosti. Hezoun po mně ale stejně vystřelil.“

„Vypadáš, jako by ses někde připlet ještě do nějaký rvačky, Mikeu. Někdo tě trochu pošramotil?“

Mike si přiložil ruku k tváři. Obvaz z gázy a kolodia byl stále na místě. „Lepší bejt pošramocenej než zatlučenej v rakvi, Allisone. Pořád ještě mám kliku. S vyplňováním hlášení o nehodě se neobtěžuj. Až ale skončíš s tímhle poplachem, mohl bys zavolat na vraždy a říct jim, co se tady stalo. Ty dacani musej mít někde ve městě doupě, kde se schovávaj. Až moc dobře se tady vyznaj na to, aby byli odjinud. Takže by nám třeba mohl pomoct některej z práskačů.“

Vrátil se do Lilyina pokoje a zavřel dveře. Nebylo pochyb o tom, že tady měla blondýna místo „trvalého pobytu“, i když tady pokaždé nespala. V zásuvce sekretáře byl další dopis psaný stejným rukopisem a podepsaný Máma, jinak ale skoro nic. Na nočním stolku byla pyroxylinová toaletní souprava v okázalém levandulově modrém a zlatém barevném provedení.

Mike si zamyšleně strčil kartáč na vlasy do kapsy, pak vyšel z pokoje a zamkl dveře. V životě takovou soupravu neviděl. Tenhle fakt si nejspíš zasloužil trochu čenichání.

Hodil klíč od pokoje na mramorový stůl. Tlustá žena po něm bázlivě pošilhávala.

„Lily už se nevrátí,“ oznámil jí stroze Mike. „Má schůzku s funebrákem. Nikoho do toho pokoje nepouštějte, dokud vám to policie znova nedovolí.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

STOPA VEDE DO KREDIT KORNERU

Když sešel dolů a nasedl do auta, cítil při vzpřímeném sedu za volantem značné bolesti. Zjistil, že když se trochu zkroutí na stranu, je to snesitelnější. Aspoň budou mít doktoři s tím žebrem další věc na hraní, pomyslel si, až si půjde dát převázat ránu na tváři.

Role, kterou dívka sehrála v loupeži a vraždě, se mezitím trochu vyjasnila. Nepochybně ji k sobě přibrali až tady a zapojili ji do akce, aniž věděla, co se vlastně děje. Ten prsten jí pravděpodobně dali jako součást její odměny. Jenže když si jich MacReady všiml a byl za svůj postřeh zavražděn, propadla dívka panice a pokusila se utéct.

To ovšem stále neřešilo hlavní problém. Kdo za celou tou akcí stál? Hezoun ani Gorila George nebyli nic víc než laciní gangsteři. Nebylo příliš pravděpodobné, že by celou tu sérii vyloupených výloh naplánovali sami.

Mike se zastavil v jednom baru proti redakci News a objednal si rum – dvojitého panáka Demerary bez ledu. Když ho do sebe hodil, okamžitě se cítil líp.

Když dojel dolů do Little Maiden Lane, byl Brundage, ten strážný od Amesovy hlídací služby, uvnitř v klenotnictví s malým, elegantně oblečeným chlapíkem se skřipcem na nose a s vandykovskou bradkou, která vypadala, jako by byla spletená ze starého konopného provazu.

Otočil hlavu k Hansardovi, nabídl mu dokonale pěstěnou ruku a představil se: „Jsem Ramon Dumont. A vy jste z ředitelství, poručík…“

„Jo. Jenom detektiv Hansard. Nazdar, Amesi.“

„Nazdar.“ Brundage na něj vyvalil oči: „Prokristapána! Pořádně vás zřídili, co? Slyšel jsem o tom od poldy, co převzal MacReadyho pochůzkovej rajon.“

„Pořád jsem na tom zatraceně líp než Tom. Sepsal jste ten seznam chybějícího zboží, pane Dumonte?“

„Mám ho tady. Celková hodnota činí téměř sedm tisíc. Ale ti zloději za to samozřejmě ani zdaleka takovou sumu nemůžou dostat.“

„Radši na to nevsázejte,“ zabručel Mike. „Je možný, že mají svoje vlastní cestičky a metody.“ Zastrčil si seznam do kapsy a vytáhl kartáč. „Prodáváte tohle?“

Dumont si ho prohlédl. „Ne. Takovéhle zboží nenabízíme.“

Muž od Amese na kartáč překvapeně zíral. „Nikdo není tak pitomej, aby riskoval deset let v base kvůli takovýmu krámu, jako je tohle, Hansarde.“

„Nemyslel jsem, že je kradenej, šerloku. Detektiv odhodil kartáč na vitrínu. Patřil ale tý holce, co se účastnila zdejší loupeže. Napadlo mě, že si ho tady třeba koupila a využila ho jako záminku, aby si mohla krám předem prohlédnout.“

Malý klenotník si přiložil prst k nosu a zamyšleně sklonil hlavu na stranu. „Jak říkám, u nás tohle zboží nevedeme. Není ale vyloučeno“ – sehnul se pod pult a zmizel z dohledu – „možná bych vám byl schopen říct, kdo je jeho výrobce.“

„To by mohlo celkem pomoct,“ připustil Hansard.

Dumont se začal probírat ilustrovanými stránkami nějakého katalogu.

Brundage tiše hlesl: „Předal jsem ten seznam ukradenýho zboží po telefonu naší kanceláři v Jersey.“

„To nemůže ničemu uškodit,“ přikývl unaveně Mike. „Taky to ale ničemu nepomůže.“

„To si jen myslíte vy, chytráci z Centre Street,“ zahučel popuzeně Brundage. „Poldové z Newarku právě rozeslali bulletin kradenejch aut. Hádejte, co v něm je.“

„Neříkejte mi,“ ušklíbl se ironicky Hansard, „že je tam ten zelenej sedan, kterej jste viděl.“

„Přesně tak,“ odsekl Brundage. „A podle toho, jak jste popsal toho frajera s jizvou na hubě, bych hádal, že je to jeden z členů starýho newarskýho gangu. Krysa jménem Chuck Scanlon.“

„Zřejmě jste nějak vyšel ze cviku, Amesy. Ty vaše odhady nejsou zrovna přesný. Hajzl, co odpráskl tu blondýnu, se jmenuje Gorila George. Nevím, jestli pochází, nebo nepochází z Newarku, ale mám dobrej důvod domnívat se, že je ještě v New Yorku.“

„No jo, sakra.“ Brundage po něm střelil rozzlobeným pohledem. „Jak čekáte, že vám při takový fušce budeme něco platný, když si všechny informace necháváte pro sebe?“

„Nic takovýho nečekám, kamaráde. Vůbec ne. Tohle je případ pro poldy. Zabili jednoho z uniformovaných. Pro ty z nás, který jsme MacReadyho znali, je to osobní záležitost, abychom dopadli ty chlapy, co ho odpráskli, Brundagi. Jste z kola ven.“

„Tak to teda ani náhodou. Mám od svý kanceláře pověření, abych tenhle případ dotáhl až do konce. Pojišťovny už začínaj Amesovi zatraceně znepříjemňovat život. Takže pro nás je to taky osobní záležitost.“

„Tady je to,“ ozval se vzrušeně klenotník. „Našel jsem to. Je to novej design. Výrobcem je Nik-Nak Novelty. Sídlo má nahoře v Attleboru v Massachusetts.“

„Doufám, že nahoře v Attleboru nechoděj spát před desátou hodinou,“ opáčil rázně Mike.

Sáhl po telefonu a vytočil ředitelství. „Eddie,“ začal, když ho přepojili na partnerovu linku, „možná máme stopu. Nahoře v zařízeným pokoji tý Marshovic myšky jsem našel náramně nevkusnou ukázku šmuků. Toaletní sadu. Výrobcem je firma Nik-Nak Novelty nahoře v Attleboru. V jejich novým katalogu je vedená pod číslem 27VO a jmenuje se Passionelle. Senzace, co? No a mě napadlo, že ji třeba dostala od jednoho z těch zabijáků. Pokud jo, mohlo by nám hodně pomoct, kdybychom zjistili, kde ji koupil. Nebo ukradl. Spoj se s Atteleborem. Vím, že je pozdě, ale požádej tamější poldy, aby našli někoho, kdo by ti dokázal povědět, kdo si ty soupravy koupil tady kolem New Yorku. A hoď sebou, Eddie. Hoď sebou.“

Pak se dal do práce na seznamu ukradeného zboží.

„Dvaadvacet solitérů až do velikosti půl druhýho karátu,“ četl. „Pět jehlic, většinou vykládanejch drobnejma kamínkama. Jedna platinová brož se dvěma rubínama a šesti malejma kamínkama. Jedna brož ze žlutýho zlata se smaragdem broušeným do čočky a pěti pravejma perlama. Jeden pár diamantovejch manžetovejch knoflíčků, žlutobílý kameny, zlatá obruba v podobě mileneckýho uzlu.“ Pátravě zvedl oči k Dumontovi, který si delikátním gestem uhlazoval bradku. „Nepřipadalo mi, že bylo v tý výloze tolik prázdnejch míst.“

Klenotník pokrčil rameny. „Já přirozeně do výlohy zboží osobně nedávám. Tady je ale prodavačův seznam ze včerejšího večera před zavřením krámu.“ Vytáhl z kapsy strojem popsaný list papíru a rozložil ho na vitríně. „Vyškrtal jsem z něj položky, které ve výloze zůstaly. Ty, které jsem nevyškrtnul, zjevně scházejí. Pokud došlo k nějakému omylu, jde zjevně jen… no… o přehlédnutí.“

„Nepovídejte.“ Hansard si soupis obsahu výkladní skříně strčil do kapsy k seznamu ukradeného zboží. „V situaci, jaká je tahle, byste si měl na podobný přehlídnutí dávat radši pozor. Někoho by to mohlo svádět k podezření, jestli toho náhodou o tý loupeži nevíte víc, než nám říkáte.“

Dumont se zjevně zhrozil. „To ale vůbec ne. Ujišťuji vás, že ten seznam, který jsem vám dal, je podle mého nejlepšího vědomí a svědomí přesný. Nemohu vám dovolit, abyste činil takové narážky…“

Brundage se důležitě zamračil a zaťukal prsty na vitrínu. „Pokud vznesete falešný nárok, budou vás pojišťovny nuceny zažalovat, pane Dumonte. Varuju vás.“

„Ach tak!“ zasyčel rozhořčeně klenotník. „Máte v úmyslu mě zastrašit, přinutit mě, abych předložil méně než kompletní seznam svých ztrát. Tak tedy“ – bradka z konopného provazu teď trčela v pravém úhlu k jeho krku – „Ramona Dumonta nezastrašíte. Ne. Ani v nejmenším…“

Pronikavě zazvonil telefon. Mike zvedl sluchátko.

„Chytil jsem prodejního ředitele v jeho kanceláři, pracoval přesčas. Mikeu. Podíval se do knihy objednávek a zjistil, že lidi od Nik-Naku prodali tohle konkrétní číslo čtyřiadvaceti klenotníkům v metropolitní oblasti.“

„Nemáme čas na to, abychom podrobně zkoumali čtyřiadvacet kšeftů, Ede. Podívej se na jejich karty.“

„To už jsem udělal,“ ujistil ho Schmidt. „Jen dva z těch čtyřiadvaceti jsou na našem modrým seznamu.“

„Který dva?“

„Salvatore Monterro dole na Nassau Street a ta velkoprodejna nahoře v Harlemu. Nathan Kutwik.“

„No vida! Možná jsi na něco narazil, Eddie. Vezmi si klobouk. Za pět minut tě naberu u předního vchodu.“

Přenechal křížový výslech klenotníka Brundageovi a zajel se svým kupé k ředitelství. Schmidt už čekal. „Nasedni si, kámo.“

„U všech svatejch, Mikeu! Co tě tak zřídilo?“

„Sklo z Litzmanovy výlohy. Teď mám chuť na oplátku taky někomu upravit ciferník.“

„To ti nikdo nemůže mít za zlý.“

„Čekali na mě taky v bejváku tý blondýny, Ede. Chtěli mě vymazat ze scény, protože si nebyli jistý, kolik mi toho blondýna řekla, než umřela.“

„A kolik ti toho řekla?“

„Vůbec nic, zatraceně. Ale tu stopu na Nik-Nak jsem našel v jejím pokoji.“

„To smrdí průšvihem, Mikeu. Nebylo by lepší nechat kluky z vražd, aby tu špinavou práci v Harlemu obstarali sami?“

„To není dobrej nápad. Tak jako tak budou dělat na tom Litzmanově konci. Tohle vyšetřování je ale jako dělaný pro nás. Víme, že tenhle Kutwik je prolhanej překupník, protože jinak by nefiguroval na našem seznamu podezřelejch. Možná všechny ty krádeže dírou ve výloze organizuje on.“

„V tuhle hodinu už bude mít krám nejspíš zavřenej.“

„Možná. Taky ale třeba bude mít otevřeno. Tam v Harlemu se o půlnoci udělá víc kšeftů než za dne.“

Když dojeli na místo a zastavili na oslnivě zářícím nároží v srdci Harlemu, Mike vystoupil z kupé. Světelný nápis hlásal: VÁŠ kredit nám v Kutwik’s Korneru stačí.

„Můžeš mě odtud sledovat oknem, Eddie. Nedovol nikomu, aby mě překvapil zezadu.“ Mike vešel dovnitř.

V obchodě byl jen jediný muž, vysoký a mohutně stavěný chlap s bezvýraznýma šedýma očima a pletí barvy loje. „Mohu vám něčím posloužit, pane?“

„Možná. Jsem od policie. Vy jste Nathan Kutwik?“

Kolohnátovy oči se zúžily. „To jsem.“

„V tom případě budete něco vědět o dívce, která si tady před časem koupila toaletní soupravu.“

Kutwik svěsil koutky úst a pomalu pootočil hlavu zleva doprava. „Nemůžete ode mě čekat, že si budu pamatovat každýho…“

„Tuhle blondýnu si určitě pamatujete. Kamarádka Hezouna a Gorily George.“

Kyvadlové hodiny na stěně odtikaly několik vteřin, než Kutwik odpověděl. „Ty osoby, o kterejch jste se zmínil. Nějak si nevzpomínám…“

Hansard pokrčil rameny. „Taky je nejspíš možný, že lžou oni. Tvrděj totiž, že vás znaj, abyste věděl.“

„To je docela možný.“ Bezvýrazné oči nestydatě zíraly na Hansarda. „Mám tady tenhle krám na rohu už několik let.“

„Jo. A my už vás taky několik let sledujeme. Nemělo by vám dělat žádný problémy si na ty dva mládence vzpomenout. Říkali, že jsou s váma v obchodním styku už dlouhou dobu.“

Kutwik zvedl koktejlový šejkr z rubínového skla, vyrobený ve tvaru soudku s obručemi ze stříbrných pásek. „V jakým obchodním styku?“

„Kameny. Ve svý výpovědi uvedli, že u vás zrovna nechali hromádku zboží.“ Mike to řekl jen jakoby mimochodem. Nic dosud nenasvědčovalo tomu, že jeho bluf zabírá. „Jen čekám, až mi ze stanice přinesou povolení k prohlídce.“

Majitel Kredit Korneru kolem sebe mávl bezkrevnou rukou. „Jen si poslužte. V mým kšeftě žádný povolení nepotřebujete. Dejte se do toho.“

Detektiv vynesl svoji poslední kartu. „Kdyby jediný, po čem jdeme, byly nějaký horký kameny, tak bych toho vašeho pozvání využil. Jenže v tomhle případě jde o vraždu, Kutwiku.“

„Ale!“ Klenotník pomalu odložil šejkr. „Někoho zabili?“

„Tu holku, o který jsem vám zrovna říkal. A taky jednoho poldu. Víte přece, co za člověka je náš komisař. Když někdo zavraždí policistu, umíme na podezřelý pořádně přitlačit, všechno ale musí bejt striktně podle zákona, abychom měli jistotu, že je nějakej pitomej právník z obvinění nevyseká.“

Kutwik vytáhl z kapsy hedvábný kapesník a otřel si ústa. „Ještě k tomu zabití. Souviselo nějak s těma diamantama?“

„To si pište. A ten, kdo se je bude snažit prodat, bude obviněnej ze spoluúčasti. Pro někoho to bude znamenat elektrický křeslo. Ale samozřejmě, pokud jste čistej, nemusíte si s tím vy lámat hlavu.“

„Předpokládejme,“ – kolohnát se zapřel oběma dlaněmi o horní desku vitríny a předklonil se, takže měl obličej pouhých třicet centimetrů od Hansardova – „že byl poctivej obchodník oklamanej ohledně vlastnictví jistejch šperků a absolutně si nebyl vědom způsobu, jakým se dostaly do držení jistejch osob, který se je pokouší prodat…“

„Pokračujte. Předpokládám…“

„Myslíte, že by policie takovou skutečnost vzala v úvahu, příteli?“

Hansard se nevesele usmál. „Možná ano. Pokud by jí ten obchodník mohl pomoct s jejich usvědčením.“

Kutwik si povzdechl. „Dávám vám svoje čestný slovo, že jsem o tom zabití nic nevěděl. Za takovejch okolností bych byl ty kameny přirozeně okamžitě odevzdal příslušnejm orgánům.“

„Vsadím se, že jo,“ přitakal stroze Hansard. „Tak mi je ukažte.“

Klenotník vylezl zpoza pultu, podivným šouravým krokem došel ke dveřím Kredit Korneru a zamkl je. Mike se sám pro sebe zakřenil. Něco takového zavdá Schmidtovi příčinu k obavám.

Kolohnát se vrátil, kývl na Hansarda a odvedl ho k přepážce v zadní části obchodu. Detektiv si cestou stačil prohlédnout velký ocelový sejf, který stál pod elektrickým světlem na nápadném místě, takže se každý kolemjdoucí policista mohl přesvědčit, že s ním nikdo neprováděl nic nekalého. Klenotník očividně nevěřil, že v něm bude jeho soukromě zakoupené zboží v bezpečí.

Došli do maličké uzavřené kanceláře, kde byl velký stůl se skleněnou deskou a modernistická lampa z lakovaného dřeva a mědi. Kutwik rozsvítil a posadil se do čalouněného křesla.

„Promluvme si upřímně a otevřeně, příteli.“

„No prosím,“ přikývl Mike.

„Možná že je… hmm… vypsaná nějaká odměna za zatčení těch mužů, o kterejch jste mi říkal.“

Mike na něj upřeně hleděl. „Jistě. Odměna klenotnický asociace. Dva a půl tisíce babek nebo tak nějak, co jsem naposledy slyšel. Za důkazy vedoucí k usvědčení. Proč?“

„Jestli se nemejlím, tak vy policajti nemáte na takovou odměnu nárok, i když pachatele zatknete?“

„No a?“

Kutwik nevzrušeně rozpřáhl ruce dlaněmi vzhůru. „Třeba bychom se mohli na něčem dohodnout. Vy a já, chápete? Dám vám potřebný informace a vy dohlídnete na to, že dostanu odměnu. Tu si pak rozdělíme…“

Hansard obdivně zavrtěl hlavou. „Tomu tedy říkám drzost. Navrhovat mi něco takovýho. Hele, vy nechutnej mizero, dostanete celou odměnu, která vám patří, pokud se totiž vyhnete obvinění ze spoluúčasti na vraždě. Tak si nechte ty kecy a ukažte mi ty lesklý kamínky.“

Kutwik si povzdechl a přitáhl si lampu až k sobě. „Vy poldové jste v peněžních záležitostech děsný troubové. Komu uškodí, když se my dva o ty dva a půl tisíce šábneme?“ Zastavárenský policista neodpověděl, klenotník proto levou rukou uchopil spodek lampy a pravou zakroutil vrškem.

Vršek lampy se dal odšroubovat a vytáhnout a v dřevěné základně pod ním se objevila dutina asi o velikosti ptačího hnízda. Ležela v ní spousta lesklých vajíček – malých kulatých zlatých vajíček posázených diamanty.

Hansard je rozložil na stůl před sebou. „Je tady všechno až na jeden kousek,“ konstatoval. „A ten jeden už mám v kapse.“

„Chtěli za to za všechno tři tisíce dolarů,“ zamumlal pohoršeně Kutwik. „Tvrdili, že je přivezli z Neapole a propašovali je do země.“

„Nezkoušejte na mě žádný takový hovadiny.“ Hansard shrábl klenoty a nasypal si je do kapsy kabátu. „Věděl jste, odkud jsou. A nejspíš jste je taky koupil.“

„Tak to tedy zásadně popírám. Požádal jsem o čas, abych mohl provést vlastní odhad.“

„Požádal, jo? Povězte mi, proč by vám nějakej chmaták měl svěřit kameny za pět nebo šest tisíc dolarů. Pokud s váma samozřejmě už dřív nedělali kšefty na stejným principu.“

Překupník pohrdlivě zvedl obočí. „Jsem obchodník s dobrou pověstí. Nepovažovali by za pravděpodobný, že uteču.“

„Ne, pokud byste na tom nevydělal dolar pro sebe. No dobrá. Kdy si ty krysy mají přijít zpátky pro svůj sýr?“

„Zítra dopoledne, detektive.“

„Nenechali tady nějakou adresu, neřekli, jak byste se s nima mohl spojit?“

Kutwik se zatvářil překvapeně. „Proč se na to ptáte? Máte je přece pod zámkem, nebo snad ne?“

„To jsem neříkal, pitomče. Vás ale můžu mít v cele za okamžik, pokud nebudete odpovídat na moje otázky.“

Klenotník zasténal. „Zmínili se o jednom čísle v Nevins Street. Je to v Brooklynu, číslo 24781, jestli si dobře vzpomínám. Naprosto jasně mi ale říkali, že se je nemám pokoušet kontaktovat.“

Hansard si to zapsal. „Tak fajn, vašnosto. Zajedu tam a trochu se tam porozhlídnu. A vy byste měl zavřít krám.“

„To jsem chtěl udělat už předtím.“

„A ještě jedna věc.“ Mike se natáhl po telefonu a vytočil Spring 7-1000. Když se dovolal operátorovi na ústředně, vychrlil na něj: „U telefonu Hansard, oddělení zastaváren…. Jsem na Lenox Avenue, číslo 9744. Klenotnictví Nathana Kutwika. Máte to? Telefon je Edgecombe 7-0741. Okamžitě to číslo napíchněte, buďte tak hodný. Chci záznamy všech hovorů, volaný čísla, prostě všechno.“

Zavěsil a v uších mu ještě zněla operátorova odpověď: „Co je to s váma, Hansarde? Víte přece, že než napíchneme nějaký číslo, musíme k tomu mít soudní příkaz.“

Mike zamířil k předním dveřím.

„Kde bydlíte, Kutwiku?“

„V hotelu Concourse Savoy. Na Grand Concourse.“

„Tak radši jeďte rovnou tam. A zůstaňte tam, dokud vám nezavolám.“

Klenotník odemkl dveře. „Nepodrazíte mě, pane Hansarde, že ne? Potom co jsem vám takhle pomohl?“

Detektiv si posměšně odfrkl. „Tsk, tsk. Zrovna od vás tyhle řeči o podrazech seděj. Neslibuju vám nic než rovný zacházení. A ani toho se nedočkáte, pokud od týhle chvíle nebudete už do ničeho strkat nos.“

KAPITOLA PÁTÁ

DESET KARÁTŮ OLOVA

Vyšel ven a rázně, bez jediného slova, prošel kolem Schmidta. Když urazil půl bloku, aniž se otočil, mávl jednou paží v pobízivém gestu. Jeho partner si pokyn správně vyložil a zastavil s autem po jeho boku.

„Samá voda, co, Mikeu?“

„Právě naopak. Mám ty šmuky v kapse.“

„A Kutwika nezatkneš?“

„Ještě ne, Ede. Nejsem si jistej, jestli v tom doopravdy jede s těma střelcema. To ale zjistíme. Ty zůstaň tady, na tomhle konci bloku. Já to objedu na druhej konec. Pověsíme se na něj. Když půjde tvým směrem, uvidím ho a naberu tě. Když půjde mým směrem, budeš se o sebe muset postarat sám. Asi bys v tom případě měl zavolat na ředitelství.“

Hansard parťáka vysadil a objel blok kolem dokola. Když se objevil na konci ulice, světla v Kredit Korneru právě zhasínala. O minutu později vyšel klenotník ze dveří. Opatrně se rozhlédl doprava i doleva a pak spěšně vyrazil ke Schmidtovu rohu. Mike ho s autem následoval a udržoval si od něj bezpečný odstup.

Kutwik zabočil na Sedmou avenue. Když Mike spatřil Eda Schmidta, překupníka už nikde nebylo vidět.

„Tamhleten žlutej taxík,“ štěkl Schmidt. „Co míří do centra. Sedí v něm.“

Mike zabručel. „Pokud jede na Concourse, bere to teda zatracenou oklikou, co říkáš?“

Po silnici křižující severozápadní roh Central Parku sledovali taxík ke krátkému příčnému bloku mezi Columbusem a Broadwayí. Mike zaparkoval kupé ještě dřív, než taxík zastavil. Když Kutwik vystoupil a rozhlédl se po ulici, nic nenasvědčovalo tomu, že ho někdo sledoval.

Klenotník zaplatil a rychlým krokem zmizel v třípodlažním domě z hnědého pískovce.

„To je jeden z těch renovovanejch baráků se dvěma bytama na každým patře,“ konstatoval Schmidt. „Jak víme, do kterýho šel?“

„Nevíme to, Eddie. Ty zůstaň tady. Seber ho, kdyby vyšel ven. Připoutej ho k volantu a pak běž do haly. Počkej, dokud odněkud neuslyšíš kravál. To budu já. Pokud během pár minut žádnej randál neuslyšíš, nadělej ho sám a přivolej pomoc.“

„Jak poznáš, kam máš jít, Mikeu?“

„Budu si muset zahrát na šmíráka. Vyšplhám se po požárním žebříku vzadu. A když nebude v žádným ze zadních bytů, vylezu na střechu a sejdu dolů po schodech.“

„Jen abys omylem nevlez do nějaký dámský ložnice.“

Mike ho poslal do háje, obešel dům, pomocí baterky se vyhnul řadě popelnic a našel železný žebřík, který vedl kolem zadních oken nahoru.

Na všech třech podlažích se svítilo. Hlasy v přízemí byly ženské, z prvního patra bylo slyšet nějakého starce a dítě.

Když však Hansard přiložil ucho k oknu v nejvyšším patře, uslyšel Kutwika říkat: „Nechci s tím mít nic společnýho, Hezoune. Sem tam nějaký to legitimní riziko mi nevadí, ale tenhle horkej brambor, to je na mě trochu moc.“

Přerušil ho Hezounův pisklavý hlas. „Ty zbabělá…! Co si myslíš, že s tím ještě teď naděláš?“

„Chci jenom vrátit svoje peníze. Ty krámy vám dám. Můžete se jich zbavit v nějakým jiným státě.“

Hezoun sprostě zaklel. „Máš asi stejnou naději, že tu tisícovku dostaneš zpátky, jako že tě z toho poldové vynechaj, jestli seberou George nebo mě, Nate. Ty šutry měly cenu tří tisíc, ať jsi to počítal jakkoli. Sedřel jsi nás na jednu tisícovku a teď bys chtěl vycouvat i z toho.“

„No dobrá.“ Kutwikův hlas zněl unaveně. „Zapomeň na prachy. Přijď zejtra a zase si ty krámy odnes. Já je nechci, jsou pro mě moc horký. Radši odepíšu ztrátu a hodím to haraburdí do kanálu.“

„Proč jsi to sakra nepřinesl dnes večer s sebou, když se toho chceš tak zoufale zbavit?“

„Už se jich nechci znova dotknout. A vůbec už je nechci nosit u sebe, kde by je našli, kdyby mě prošacovali. Přijďte dopoledne a odneste si je. Jestli to neuděláte, říkám ti, že je hodím do řeky.“

Mike dřepěl na požárním žebříku a s kyselým úšklebkem popleskával bouli na kapse, v níž měl ukradené prsteny. Ten starý sup pořád ještě jel po odměně; počítal, že když přiměje Hezouna a Gorilu, aby se dopoledne vrátili do Kredit Korneru, vyžehlí si to u příslušných úřadů a bude si moct nárokovat aspoň část z těch dvou tisíc pěti set. Pak mu nebude tolik chybět těch tisíc babek, které zaplatil Hezounovi.

Z bytu už se neozýval žádný další hovor. Někde uvnitř práskly dveře. Mike vytáhl zavírací nůž a dal se do práce na zástrčce okna. Bylo to riskantní, vpadnout do zločineckého bytu takovým způsobem. Ještě riskantnější by ovšem bylo, kdyby se s Eddiem pokusili vrazit do předních dveří. A třeba tohle zadní okno nebylo nijak hlídané.

Skutečně nebylo. Nadzdvihl čepelí nože zástrčku, položil prsty na skleněnou tabuli a jemně zatlačil. Okno se nehlučně posunulo vzhůru. Vytáhl revolver, odsunul stranou záclonu a tiše se přehoupl přes parapet. Pak okno opatrně zavřel. Hezoun by si mohl všimnout průvanu z nezvyklého zdroje.

Místnost, v níž se ocitl, vypadala jako dámský budoár. Červenorůžový přehoz na posteli, nadýchané záclonky na oknech, toaletní stolek s velkým zrcadlem. Nikde ale žádné dámské oblečení…

Došel ke dveřím vedoucím do předsíně. Ozvalo se zacinkání ledu ve sklenici a zasyčení sifonu. Mike vyšel do předsíně.

Hezoun ve dvoudílném jasně modrém společenském pyžamu si míchal drink. Právě ho zvedal k ústům, když se Mike ozval: „Jen to drž, cukrouši. Oběma rukama. Chyť tu sklenici oběma rukama, dělej!“

Hezoun jeho příkaz poslechl a zadíval se na něj vzdorovitým pohledem.

Mike přistoupil těsně k němu a lehce ho šťouchl ústím revolveru. „Otoč se, Hezoune. Postav se tamhle ke zdi.“ Vytáhl ze zadní kapsy pouta a jeden z niklovaných náramků zacvakl kolem zabijákova levého zápěstí.

V přední části bytu se ozvalo zabzučení, pak další a ještě další.

„To bude opičí muž Georgie, co?“

Mike zaklapl druhou polovinu pout kolem trubky parovodu. „Ty zůstaneš tady, krasavče. Já ho pustím dovnitř. A jestli zařveš nebo něco takovýho, tak ti ten tvůj klasickej nos přerazím.“

Hansard prošel předsíní kolem zženštile zařízeného obývacího pokoje k hlavním dveřím. Ozvalo se zašramocení klíče v zámku. Mike nečekal a trhnutím dveře otevřel.

Gorila George vpadl do místnosti s čelistí pokleslou úžasem. Hansarda se částečně zmocnil stejný pocit. Za Gorilou totiž s výrazem chmurného odhodlání v zarudlém obličeji a s automatickou pistolí v sevřené pěsti stál Brundage, pochůzkář od Amese!

Seběhlo se to velice rychle. Gorila znenadání vpadl dovnitř, využil své setrvačnosti a skočil Mikeovi po kolenou. Hansard se rozmáchl hlavní revolveru a udeřil opočlověka za ucho silou, jaká by obyčejnému chlapovi rozrazila lebku.

Gorilu však rána nezastavila. Objal Hansardova kolena těmi dlouhými pažemi a škubl, takže Hansard ztěžka dopadl na podlahu.

Z kuchyně se ozval výkřik. „Georgi! Má mě tady připoutanýho!“ Tato slova probudila v muži s jizvou na rtu zuřivost. Mike ho stačil jednou střelit do ramene, George však trefil detektivovu čelist zaťatou pěstí, překroutil mu hlavu na stranu, a tím mu vyslal do celého těla křečovitou bolest z prasklého žebra.

Nato Brundage udělal dva rychlé kroky dopředu, přiložil ústí automatické pistole Gorile k pravému uchu a zmáčkl spoušť. Mrtvé tělo se svalilo na Hansarda.

„Kristepane, Brundagi,“ zamumlal Mike, „to jste nemusel.“

Amesův člověk sfoukl kouř z hlavně své pistole. „Byl by vás zabil, chytráku. Běžel po těch schodech nahoru přesně proto, aby to udělal, když jsem na něj narazil.

Mike se bolestivě vyškrábal na nohy. „Nepotkal jste náhodou taky mýho parťáka? Nechal jsem ho dole hlídat.“

„No jasně.“ Brundage špičkou nohy převrátil Gorilu na záda. „Chtěl ale zatelefonovat a přivolat další poldy, tak jsem mu řekl, ať to udělá. Když jsem potom vešel do budovy, snažil jsem se zjistit, kterej byt patří tomuhle Hezounu Tylerovi, co bejval velkej kamarád s Dumontem, když vtom koho nevidím přicházet než tuhle krysu? Tak jsem ho přivedl nahoru s sebou.“

„Georgi!“ zaječel z kuchyně Hezoun. „Kam tě trefil, Georgi? Jestli tě ten… zabil, vypálím mu oči!“

Mike kývl hlavou ke kuchyni. „To je Georgieho přítel, nebo jak tomu mám říkat. Ten, co provrtal Toma MacReadyho.“

Brundage výbojně vytrčil bradu. „Toho grázla bych rád dostal pod ruku. Zavezu ho místo vás na stanici. Vy nejste ve stavu, kdy byste si s ním poradil, člověče.“

„Budu v pohodě,“ ujistil ho Hansard. „Skřípnul jsem si žebro, když jsem se naposledy s těmahle dvěma pohádal. Můžete mi s ním ale pomoct, pokud totiž nemáte v plánu přihlásit se o nějakou část tý odměny klenotnický asociace.“

Amesův člověk zavrtěl hlavou. „Nemám na ni nárok. Nejde mi o nic jinýho než o to, abych si ohlídal svoji práci. Proto jsem taky Dumontovi nedal pokoj, dokud jsem z něj nevyrazil Hezounovu adresu. Dejte mi klíček k těm náramkům. Znám pár novejch chvatů, který chci tomu prevítovi ukázat.“

Hansard vytáhl z kapsičky u vesty klíč a hodil mu ho. „Moc ho ale neomlaťte. Měli bychom problémy s prokurátorem, kdybyste to přehnal.“

Brundage odešel do kuchyně.

Mike počkal, dokud nebyl soukromý pochůzkář mimo dohled, a pak se po špičkách vydal za ním. Nakoukl do kuchyně kolem rohu.

Brundage zápasil s pouty.

„Pospěš si,“ šeptal Hezoun. „A dej mi pistoli.“

„Je v levý kapse,“ zamumlal Amesův zaměstnanec. „Ten klíč nepasuje.“

„To si pište, že nepasuje,“ vyštěkl Mike. „Přece jste nemyslel, že bych byl takovej moula, abych vám na ty kecy skočil, nebo snad jo?“

Brundage zavrčel a vypálil. Míření mu však pokazil Hezoun, který se zoufale snažil vytáhnout další pistoli z Brundageovy kapsy.

Mike si dal načas, pevně se zapřel o veřej dveří a střelil Brundagea do břicha. Musel poslat do stejného místa ještě jednu kulku, než se soukromý polda zhroutil na podlahu a upustil pistoli.

Hezounovi se podařilo vytáhnout automatickou pistoli z Brundageova kabátu, ještě než Amesův člověk padl k zemi. Zvedl ji a zamířil.

Hansard k němu bleskově přiskočil, odstrčil ústí pistole stranou a udeřil Hezouna do zubů hlavní vlastní osmatřicítky.

Zabiják zasténal a zůstal bezvládně viset na řetězu pout.

Brundage se převalil na bok. „Za tohle tě dostanou, poldo. Moji lidi tě dostanou.“

„To víš, že mě dostanou, Amesi.“ Mike natočil vodu do umyvadla, namočil si do ní hlavu a prskavě pokračoval: „Dostanou mě a donutěj mě přijmout medaili za to, že jsem odhalil zrádce. A taky chlapa hledanýho policií ve Frisku.“

„Zešílel jsi. Není to… první případ… kdy polda… střílel jako blázen.“ Brundage si položil ruku na břicho. To gesto Mikeovi nějak připomnělo Toma MacReadyho na nemocničním vozíku.

„Ne.“ Mike si osušil obličej utěrkou na nádobí. „Možná jsem si počínal tak trochu přihlouple, ale cvok nejsem. Měl jsem dost rozumu, abych si spočítal, že ten všivák, co je za všema těma loupežema z rozbitejch výkladů, musí bejt někdo, kdo toho hodně ví o zboží, jaký si klenotníci do výloh dávaj, ví, kdy nebudou Amesovi lidi na místě a v kolik hodin budou pochůzkáři na opačným konci svýho rajonu. Chlap jako Dumont by všechny tyhle informace neznal. A nedokázal by je ani získat. A dva nájemný ranaři jako Gorila a tady Hezoun takový informace přirozeně taky mít nemohli. Vy ale jo. A ve spolupráci s Kutwikem vám to taky pěkně dlouho procházelo. Vždycky jednou za čas jste vyměnili používaný zabijáky a ty, s kterejma jste skončili, jste nejspíš zabili.“

„George,“ zakňučel Hezoun. „Vy jste zastřelil George?“

„Já ne,“ opáčil Mike. „Byl bych to udělal, ale tady tvůj šéf byl rychlejší než já.“

Mladík v pyžamu natáhl ruce a nehty vztekle zaútočil na Brundageův obličej. Mike se sklonil a udeřil ho.

„Mikeu! Kde jsi, Mikeu?“ To byl Schmidtův ustaraný hlas, volající od hlavních dveří.

„V kuchyni!“ křikl Hansard.

Schmidt akorát vběhl poklusem dovnitř. „U všech svatejch!“ vydechl, když spatřil dva muže v koutě na podlaze. „Ještě že jsem poslal pro ambulanci, co?“

„Proč jsi to udělal, Ede?“

„Kvůli tomu klenotníkovi, Kutwikovi. Odešel jsem od auta a nechal jsem tam toho chlapa od Amese, aby ho hlídal. Když jsem se vrátil, byl Amesův mládenec pryč a Kutwik měl v hrudi díru velkou jako tvůj palec.“

„Doufám, že to přežije,“ zabručel Mike, „aby svědčil proti tomuhle falešnýmu soukromýmu poldovi. Samozřejmě se nejmenuje Brundage. Je to Sexton. Tolik na tom ale zase záležet nebude. Tady Hezoun bude před soudem zpívat jako ptáček. Brundage, nebo teda Sexton, mu odprásknul přítele.“

„Ježíši, Mikeu! To jsou teda jatka. Kterej z nich zastřelil tu blondýnu?“

„Tady Hezoun. Nepochybně na Brundageův rozkaz. Holka propadla panice, když zastřelili Toma, a pokoušela se zmizet. Museli ji zlikvidovat, protože jinak by celá ta hra vyšla najevo.“ Přešel k napůl bezvědomému mladíkovi a prohrábl mu prsty naondulované vlasy. Víš, co by mě zajímalo, Eddie?“

„Co, Mike u?“

„Jak bude tenhle frajer vypadat s oholenou hlavou.“

(srpen 1940)

Diamanty nesou smrt
Thomas Walsh

Thomas (Francis Morgan) Walsh (1908–1984) se narodil v New Yorku, roku 1933 promoval na Kolumbijské univerzitě a tehdy také v Black Mask publikoval svou první povídku „Double Check“. Další související příběhy vyšly též v Black Mask, jeden z nich byl věnován Josephu T. Shawovi za to, že si vybral povídku „Best Man“ do své významné antologie The Hard-Boiled Omnibus (1946). Shaw ji považoval za to nejlepší, co mu jako editorovi Black Mask prošlo rukama. Walsh dále uveřejňoval své povídky v Collier’s, The Saturday Evening Post a Ellery Queen’s Mystery Magazine. Jedna z nich, „Chance after Chance“, získala v roce 1978 Cenu Edgara Allana Poea. První z jeho jedenácti policejních románů, Nightmare in Manhattan (1950), už předtím Edgara za nejlepší debutový román obdržel. V tomtéž roce ho zfilmovalo studio Paramount pod názvem Union Station; hráli v něm William Holden, Nancy Olsonová a Barry Fitzgerald. Působivý scénář, za nějž byl Sydney Boehm nominován na Edgara, se věrně držel literární předlohy, jen prostředí se z newyorské Grand Central Station změnilo na Union Station v Chicagu a obětí únosu se stala slepá teenagerka namísto mladého chlapce. Walshův The Night Watch (1952) posloužil jako námět, spolu s Rafferty od Billa S. Ballingera, pro film noir Pushover (1954), v němž si zahráli Fred MacMurray (hodný policista, který se dá na stranu zla) a Kim Novaková (pro niž to byla první hlavní role vůbec).

„Diamanty nesou smrt“ (Diamonds Mean Death) jsou poslední Walshovou povídkou pro Black Mask a vyšly v březnu 1936.

Diamanty nesou smrt

Thomas Walsh

Každé řemeslo má své fígle, a to platí i pro umění vraždit.

kuželu žlutého světla, který pod sebe vrhala lampa visící za jejími zády, vypadal dívčin tmavý obličej roztomile a dychtivě, jako bledý světélkující vodoznak zřetelně se rýsující na pozadí stínů za ní.

Dva muži sedící na protější straně stolu ji sledovali s rozdílnými pocity – major Geoffrey Russell na ni hleděl zářivě jasnýma a lehce pobavenýma modrýma očima s cigaretou elegantně posazenou mezi dlouhými prsty. Joe Keenan se neusmíval; seděl u kraje stolu s ostražitým výrazem v ostře řezaném obličeji, šedé oči se mu chladně leskly a objevovaly se v nich drobné barevné záblesky, jako by se v nich diamanty nedbale nakupené na kousku látky před dívkou zrcadlily v podobě malých ledových krystalků.

Nikdo z těch tří nic neříkal. Ozývalo se jen sotva slyšitelné cvakání, jak se dívčiny prsty rychle probíraly kameny, občas jeden vybraly, přidržely ho na okamžik proti světlu a pak přešly k dalším.

V koutech místnosti panovaly hluboké stíny, rozčleněné žlutým svitem lampy na ostře ohraničené vzory. Okna na opačné straně místnosti zakrývaly těžké závěsy a pohled Joea Keenana čas od času letmo zabloudil až k nim. Visely tam zcela bez života, bez sebemenšího pohybu a dovnitř jimi z okolních lesů pronikalo jen pár občasných nočních zvuků, ztlumených vzdáleností v truchlivé sténání.

Oči Joea Keenana věnovaly zmíněným závěsům nepřetržitou pozornost už dobrých dvacet minut, a to i ve chvílích, kdy se zdánlivě díval úplně jinam. Neobjevil se však za nimi žádný pohyb a neozval se žádný zvuk, takže se jeho pravá ruka postupně uvolnila a zůstala ležet na stehně, patnáct centimetrů od automatické pistole v kapse jeho svrchníku.

Major Russell, který si právě zapaloval další cigaretu, se předklonil do světla, usmál se na něj a nabídl mu svoji tabatěrku. Byl to statný svalnatý čtyřicátník, poměrně vysoký, s opálením připomínajícím tmavohnědou vydělanou useň a s krátkou hranatě zastřiženou bradkou planoucí rudohnědé barvy, nad níž se při úsměvu ukazovaly zářivě bílé zuby. Keenan si z nabízené tabatěrky vzal cigaretu s korkovým filtrem a kývl na znamení díků; když si ji zapaloval, upoutalo jeho pozornost dívčino obdivné syčivé vyjeknutí.

V rukou s téměř posvátnou úctou držela žlutohnědý diamant, který Keenanovi připadal velký jako lískový oříšek. „Je pravý,“ vydechla a otočila se k němu s rozzářenýma očima. „Všechny jsou pravé, Joe. Nechce se mi tomu věřit.“

„Pravé?“ Major Russell se krátce uchechtl a v modrých očích mu pobaveně zablýsklo. „Můžete si být jistá, že jsem se o tom důkladně přesvědčil, má drahá. Jsou skutečně pravé, o tom není pochyb.“

Znovu se usmál jako při nějaké příjemné vzpomínce, vyhodil žlutohnědý diamant do vzduchu, jednou rukou ho chytil a přihodil ho na hromádku ostatních před dívkou. „A pokud se rozhodnete je koupit, přijdou vás všechny dohromady jen na pětatřicet tisíc dolarů. Smím dodat, že to považuji za velice rozumnou a slušnou cenu, slečno Bridgesová?“

„Slušnou?“ Tmavé oči Ellen Bridgesové se zvedly a pozorně si ho prohlížely. „Víc než slušnou – mnohem víc, majore. A to je právě skutečnost,“ – tentokrát se nepatrně pousmála ona – „která mě nutí k zamyšlení. Na volném trhu byste za ty kameny dostal skoro osmdesát tisíc dolarů.“

Šedé oči Joea Keenana se podezřívavě stočily k Angličanovi. „Právě to se mi nějak nezdá,“ prohlásil. „Tvrdíte, že jsou v pohodě, ale sám je oficiálně prodat nechcete. A když je střelíte tady slečně Bridgesový, tratíte na tom pětačtyřicet tisíc dolarů. To má dvojí možný vysvětlení – buď jste cvok, nebo podvodník. A podle mě na cvoka nevypadáte. Takže ty kameny jsou horký zboží.“

„Horké?“ Vousáč se zamračil, jako by nerozuměl.

„Kradené,“ vysvětlila s nepatrným úsměvem Ellen Bridgesová. „Nesmíte dovolit, aby vás Joe Keenan vyvedl z míry; má ten nešťastný zlozvyk, že říká nahlas, co si myslí.“

Major Russell se také pousmál. „To je naprosto v pořádku. Přirozeně jsem nečekal, že se rozhodnete ke koupi, dokud uspokojivě nedoložím, že jsem jejich legálním vlastníkem. Bohužel musím říct, že žádný důkaz v pravém slova smyslu neexistuje – alespoň ne takový, jaký by obstál u soudu.“

Mluvil po britském zvyku důrazně a odměřeně, v očích mu však přetrvával přátelský výraz. „Informace, které vám teď předám, jsou pochopitelně důvěrné. S tím, že bude přítomen i pan Keenan, jsem nepočítal – byl bych dal přednost tomu, kdybyste přišla sama.“

„Pan Keenan je starý rodinný přítel,“ opáčila Ellen Bridgesová. „A navíc je to vynikající soukromý detektiv. Když byl ještě otec naživu, často ho zaměstnával. Požádala jsem ho, aby mě dnes večer doprovodil, majore, takže pokud došlo k nějakému faux pas, je vina na mně.“

„Ale prosím vás, vůbec nic se nestalo, má drahá,“ ujistil ji srdečně Angličan. „To já se musím dnes večer omluvit za svoje nervy. Mám je trochu pocuchané. Ale abych začal…“ Odklepl si popel z cigarety, zamyšleně z ní potáhl a na okamžik se odmlčel. „Abyste chápala, zcestoval jsem v uplynulých letech značnou část světa – nikdy se mi nezamlouvalo zůstávat na jednom místě. Vždycky se našlo nějaké nové místo, které mě přitahovalo. Indie, Brazílie, Sahara – tam všude jsem byl. A ničeho nelituji. V červnu to bude rok, co jsem byl v Africe.

Potloukal jsem se po vnitrozemí a neměl jsem žádný příliš konkrétní cíl, jen jednu nebo dvě drobné zakázky, abych se nenudil – odchyt zvěře pro zoologické zahrady a tak podobně. S trochou štěstí se tím dá vydělat na živobytí, ale ne na mnoho dalšího. Po malých a pohodlných kouscích cesty jsem se propracovával k pobřeží, protože už jsem měl té existence po krk a toužil jsem pro změnu zase vidět nějaké bílé obličeje.

Doprovázeli mě čtyři černošští mládenci – čtyři špinaví zlodějští ničemové, které bych byl s klidnou myslí nejradši zavraždil. Na míle daleko nebyla žádná jiná živá duše. Byl to deprimující kraj, kamenitý, prakticky bez vody, proklatě horký a v převážné míře liduprázdný. A pak jednou odpoledne, když jsme se proplétali úzkou průrvou ve svahu kopce, jeden z mých černochů narazil na tělo nějakého muže – bělocha.“

Odmlčel se a vyfoukl ke stropu dlouhou stužku kouře. „Ten nešťastník tam zřejmě ležel už několik let, takže toho z něj moc nezbývalo. Pár kostí, jeden nebo dva kousky zteřelé látky a kožený váček, který slunce vysušilo a speklo, takže byl tvrdý jako kámen.“ Zasmušile kývl směrem k diamantům. „A ve váčku bylo tohle. Nenašel jsem v okolí nic jiného, co by mě přivedlo na stopu jeho totožnosti.

Každý, kdo není v Africe úplným nováčkem, se mohl alespoň částečně domyslet, co se stalo. Byli jsme přibližně sto padesát kilometrů od diamantových polí, v oblasti, kudy jen zřídkakdy někdo procházel, za což mohl především nedostatek vody. A právě vzhledem k faktu, že se jí většina lidí vyhýbala, mi připadalo zřejmé, že se ten muž pokoušel tajně dosáhnout některého ze severních přístavů. Zákony postihující NKD – nezákonné kupce diamantů – jsou v britské Africe velice přísné. Ten ubožák se nějak dostal ke kamenům – jak se mu to podařilo, to nevíme – a vsadil vlastní život na to, že se mu podaří s nimi uprchnout.“ Angličan rozvážně pokýval hlavou. „Prohrál a obávám se, že to nebyla příjemná smrt.“

Ellen Bridgesová se otřásla. „To je hrůza.“

Major Russell na ni vážně pohlédl. „Tohle všechno, jak jistě chápete, je z mé strany čirá spekulace. Když jsme došli na pobřeží, pokusil jsem se něco zjistit – byť jen opatrně –, ale nedozvěděl jsem se vůbec nic o tom, co mohl být ten muž zač nebo kde ty diamanty našel. Možná mám trochu pokřivené morální zásady, ale neuměl jsem si představit, jak kameny předávám vládě jako dar. Pomyslel jsem si, že o nich nikdo neví, nikdo rozhodně nemůže doložit jejich vlastnictví, a tak jsem si je nakonec nechal.

Večer před odjezdem z Jo’burgu někdo obrátil celý můj pokoj naruby – kufry byly vysypané, oblečení rozházené kolem dokola, obrazy sejmuté ze stěn. Jeden z mých černochů zřejmě zahlédl obsah váčku a v Jo’burgu tu informaci prodal nějakému gaunerovi, pravděpodobně v naději, že dostane podíl z kořisti. Naštěstí jsem však zrovna ten večer měl kameny u sebe a později na lodi jsem pak žádné problémy neměl.

Po čase jsem dorazil do Ameriky, kde jsem se jich chtěl zbavit. Hned druhý den ráno po připlutí za mnou přišel do hotelu nějaký chlap. Dozvěděl se nějak o tom, co mám v plánu, možná od toho lumpa, co mi v Johannesburgu prohledal pokoj. Suše mi sdělil, že ví, co u sebe mám, a nabídl mi za všechny deset tisíc. Když jsem odmítl, začal vyhrožovat, že všechno poví britským úřadům. Vyhodil jsem ho, z hotelu jsem okamžitě odešel a pronajal jsem si tuhle chatu jako klidné místečko, kde mě nikdo nebude hledat. No,“ – zamáčkl cigaretu a s drobným úsměvem vzhlédl – „to je všechno. Pokud to neznělo zcela přesvědčivě, můžu za to já jako vypravěč. Ujišťuji vás, že fakta jsou do všech podrobností pravdivá.“

Keenanovy šedé oči si ho na okamžik zkoumavě prohlížely. „A nepodařilo se vám zjistit, kdo byl ten chlap, co za váma v New Yorku přišel do hotelu?“

„Později ano.“ Major našpulil rty. „Nikterak úctyhodná osoba. Překupník kradeného zboží – tady se jim tuším říká ranaři. Jmenoval se Peale. Možná ho znáte.“

„Jerome Peale?“ Keenan přikývl. „Trochu ho znám. Lepší si s ním nic nezačínat. Umí bejt zlej.“

„To jsem si domyslel,“ zahučel major, pohlédl na hodinky a pak na Ellen Bridgesovou. „Proto jsem také odešel z hotelu. Dokonce i v Africe jsme slyšeli o vašich projížďkách bez návratu.“ Ve vousech se mu zaleskly bílé zuby. „Ten nás teď ale nezajímá. Můžeme ten obchod považovat za dohodnutý?“

Dívka přikývla. „Peníze budete samozřejmě chtít v hotovosti. Můžu je sem přivézt zítra v poledne. Bude to stačit?“

„To bude vynikající,“ ujistil ji vousáč a vstal. „Chápejte, nemám čas ani konexe na to, abych ty kameny prodával jednotlivě. Nejlepší mi připadalo spojit se s někým, kdo zcela legitimně obchoduje s klenoty – a to je důvod, proč jsem kontaktoval vás, slečno Bridgesová. Přirozeně vám ze srdce přeji veškerý zisk, kterého se vám podaří dosáhnout nad dohodnutou kupní cenu.“ S úsměvem se uklonil. „Tak tedy zítra ve dvanáct hodin?“

Joe Keenan také vstal a v tvrdých šedých očích měl zamyšlený výraz. Majorova historka zněla poměrně věrohodně – možná dokonce až nepatrně příliš věrohodně. Byl snad právě v tom háček, varování vyvolávající neklid v jeho mysli?

Když kráčel za dívkou ke dveřím, nespokojeně se mračil – něco v celé té záležitosti znělo falešnou notou. Nikdo se přece nevzdá čtyřiceti tisíc dolarů ve prospěch někoho úplně cizího jen proto, že nemá čas. Nikdo…

„Stůjte!“ ozval se někdo za jeho zády.

Byl to klidný a tichý hlas, který něčím trochu připomínal varovné zavrčení. Major kráčející před Keenanem se náhle zarazil a celé jeho tělo vmžiku ztuhlo, takže jedna ruka zůstala viset ve vzduchu na poloviční cestě ke knoflíku dveří s roztaženými prsty a palcem trčícím kolmo vzhůru. Keenan se nepohnul a dívka tiše vyjekla.

„Otočte se,“ přikázal jim hlas, „a dejte všichni ruce vzhůru. Až nad hlavu. A pomalu.“

V jedné stěně místnosti, z níž právě odcházeli, byla vestavěná velká šatní skříň. Její dveře teď byly otevřené a stál v nich nějaký muž – vyzáblý muž s protáhlým tmavým obličejem a nepříjemně zkřivenými ústy.

„Peale,“ vydechl major Russell nevěřícím hlasem.

„Peale,“ zapitvořil se po něm vyzáblík. „Tak všechno v pohodě, co? Nebo spíš bylo, dokud jsem nenašel tu dodávku, co vám sem převážela kufry.“ Oči se mu rozšířily a opět rychle zúžily, když se k němu otočil Joe Keenan. „Keenane – co vy tady děláte?“ Přejel pohledem dívku, kterou zjevně nepoznával, a původní náznak překvapení v jeho rysech vystřídal výraz trpkého pobavení. „Joe Keenan! Neříkejte mi, že si tady frajírek najal…“

Major Russell mu chladným hlasem skočil do řeči. „Něco takového, jako je tohle, jste vůbec neměl zkoušet, Peale. Nechápu, co…“

„Možná nechápete,“ zavrčel Jerome Peale a z očí mu vyšlehly temné plameny. „A brzo už možná nebudete chápat vůbec nic. Mrtvoly jsou v tomhle ohledu zvláštní.“

Modré oči majora Russella, který teď stál po dívčině pravici, zůstaly klidné, pevné a nebojácné. „Poslyšte, tím, že mě zabijete, ničemu nepomůžete. Jsou tu…“

„Držte hubu!“ Peale pozvedl automatickou pistoli a jeho oči zčernaly nenávistí. Angličan po chviličce pokrčil rameny a podvolil se. Peale se maličko pootočil ke Keenanovi a pokračoval stejným tichým vrčivým tónem. „Vás jsem považoval za rovnýho chlapa, Joe. Máte takovou pověst a všichni to věděj. Pokud je tady ta sukně s váma, tak teď máte šanci vypadnout. Budu si myslet, že jste na tom byl jako já – tak pitomej, že…“

Po Keenanově levici se náhle něco mihlo, jakási nejasná stříbřitá skvrna, která překřížila okraj jeho zorného pole tak rychle, že ji nestačil identifikovat. Peale před ním škubl automatickou pistolí do strany; ústa ve vyzáblém obličeji nad ní měl pootevřená a koutky zkřivené a stočené dolů. Oči se mu leskly, zčernalé zuřivostí a plné jedu, v tom zlomku vteřiny, který potřeboval na přemístění pistole, se v nich však rychle usídlil děs, takže duhovky ztuhly a víčka se rozevřela dokořán.

Ozvalo se zřetelné ostré prásknutí, jako když se přelomí kus dřeva. V okamžení ho vystřídalo naprosté ticho, v němž se nenesla ani ozvěna. Peale tupě zíral před sebe s hrůzou natrvalo vepsanou v očích a s nepravidelnou hnědou skvrnou vysoko na čele, těsně pod linií vlasů. Potom se toporně naklonil dopředu s celým tělem tuhým jako prkno a dopadl obličejem na podlahu.

„Jako vzteklý pes,“ ozval se Russell a měkce oddechoval. „Byl by mě zabil.“ V pravé ruce držel maličkou pistolku, ani ne tak velkou jako Keenanova dlaň, z jejíž hlavně stoupal ke stropu proužek kouře. Vypadala jako hračka, jako dětská kapslovka. Na dva metry však dokázala zabít člověka. A taky ho zabila, pomyslel si zachmuřeně Joe Keenan, když popadl Pealea za rameno a převrátil ho na záda.

Vyzáblý muž zjevně zemřel okamžitě. Oči měl stále vytřeštěné a ústa otevřená překvapením a hrůzou.

„Je mrtvý?“ šeptla roztřeseně Ellen Bridgesová.

Keenan vstal a přikývl. Prosklenou horní polovinou domovních dveří viděl opuštěný úsek silnice, na jejíž protější straně se stromy lehce prohýbaly v nočním větru. Zvuk výstřelu pravděpodobně ven vůbec nedolehl, a i kdyby snad dolehl, nebyl tam nikdo, kdo by ho slyšel. Chata u opuštěné silničky na Staten Islandu, tři kilometry od nejbližší vesnice, představovala bezpečné místo k zabití člověka. Keenan kysele zkřivil rty, když si uvědomil, že ho totéž už jednou dnes večer napadlo. Úžasné místo pro vraždu!

Major Russell si miniaturní pistoli zastrčil do kapsy saka. Mluvil a počínal si naprosto klidně a nevzrušeně. „Sebeobrana,“ konstatoval stroze. „Ten chlap se mě chystal zabít – oba jste slyšeli, jak to říkal. Jestli chcete zavolat policii, tamhle je telefon.“

Keenan se na okamžik zahleděl na mrtvolu u svých nohou a pak pokrčil rameny. „Peale dostal jen to, o co si koledoval. Nijak nestojím o to, aby tady čenichala parta poldů z Balíkova a vyptávala se slečny Bridgesový na spoustu věcí. A jemu už nijak nepomůžou.“

„Doufal jsem, že se na to budete dívat takhle,“ prohlásil major Russell. „Neměl jsem na vybranou. Až odjedete, naložím ho do auta a zbavím se ho v nějakém odlehlém koutě lesa. Tím se vyhneme všem problémům i všem otázkám. Řekl bych, že to bude nejlepší pro nás pro všechny i pro náš obchod.“

Ellen Bridgesová se otřásla a opatrně se vyhýbala upřenému černému pohledu mrtvého. „Udělejte, co chcete,“ hlesla a chytila se Keenana za paži. „Hlavně odtud ale pojďme okamžitě vypadnout, Joe.“

Vousáč přikývl a stále zachovával klidnou a vážnou tvář. Přidržel jim otevřené venkovní dveře, tichým hlasem jim popřál dobrou noc, a když vyšli ven, nehlasně za nimi zase dveře zavřel. Ten chlap má vážně kuráž, pomyslel si Joe Keenan a navzdory své mlhavé averzi vůči němu pocítil něco jako obdiv.

Na předním sedadle dvoumístného kabrioletu se k němu Ellen roztřeseně přitiskla. „Ach, to je hrůza, takhle umřít!“ zašeptala. „V jednom okamžiku byl naživu a mluvil s námi, a v příštím…“

„Nenechte se tím rozhodit,“ varoval ji Keenan. „Jerome Peale nebyl žádný nezkušený kluk. Už dlouho si o to koledoval.“

„Máte nejspíš pravdu.“ Na několik vteřin se odmlčela, zatímco ručička tachometru se přetočila k devadesátce a ustálila se na ní. Pak přidušeným hláskem pokračovala: „Obávám se, že jsem vás zatáhla do pěkného maléru, Joe. Vím, že jste sem dnes večer nechtěl jít; uvolil jste se k tomu, jen protože jste se bál, že by se mi mohlo něco stát.“

„Zapomeňte na to, zabručel Keenan. „Váš táta byl můj zatraceně dobrej kamarád.“

„Šel jste se mnou jenom kvůli tátovi?“ zeptala se tiše a zvedla k němu oči. „Já jsem v tom žádnou roli nehrála, Joe?“

Keenan se na sedadle přetočil a pobaveně na ni pohlédl.

„Jste oprsklá holka, která by zasloužila dostat naplácáno. Pokud stojíte o moji radu, řeknu vám, že byste se těch diamantů neměla dotknout ani třímetrovým bidlem. I s tou historkou, co jsme si vyslechli, to všechno smrdí.“

„Vy podezíráte úplně každého,“ postěžovala si mrzutě dívka.

„Ty diamanty koneckonců nikomu doopravdy nepatří. Tak proč bych je neměla koupit, jak by to udělal kdokoli jiný? Kdyby měly nějakého legálního majitele, bylo by to něco jiného. Ale faktem je…“

„Faktem je,“ přerušil ji popuzeně Joe Keenan, „že si nedáte poradit. Připadá vám to jako dobrodružství a zábava, a proto to chcete dotáhnout do konce. V tom vašem mládí vám ještě britskej přízvuk připadá jako něco úžasnýho.“

„Major Russell je džentlmen,“ odsekla. „Tomu, co říkal, samozřejmě věřím.“

„Já ne,“ ucedil Keenan. „A vy jste pořád přesvědčená, že všechno víte nejlíp. Přeju vám hodně štěstí.“

„Vy jste… jste odporný,“ vybuchla dívka. Rozhořčeně se odvrátila, zadívala se z okna a odmítala cokoli říct i po dobu třicetiminutového převozu trajektem na Manhattan.

„Dobrou noc,“ rozloučil se s ní Keenan, když ji vysazoval před jejím činžovním domem. Odpovědi se však nedočkal a hleděl za ní s protáhlým obličejem zamračeně zvrásněným. Ženy jsou zvláštní tvorové. A když se z té, o níž se máte starat, vyklube takováhle tvrdohlavě pošetilá holka… Povzdechl si. No, byla to těžká práce. Kdyby to byl placený úkol, Joe Keenan by ho za žádných okolností nevzal, přátelství, které ho pojilo s jejím zesnulým otcem, však bylo něčím, co nemohl jen tak odepsat nebo zrušit. A kdyby nebyla tak paličatá, mohlo by to dokonce být i fajn děvče. Vtom si Joe Keenan uvědomil, kam jeho myšlenky směřují, a s popuzeným zavrčením zařadil rychlost.

O dvacet minut později už dojel k vlastnímu příbytku. Bydlel ve starém soukromém domě, přestavěném na byty, v klidné části města za pětasedmdesátou ulicí s vysokým zápražím vepředu a se světlem linoucím se z horní prosklené části dveří do vstupní haly. V prvním patře zastrčil klíč do zámku dveří vlevo, otočil jím a vešel dovnitř.

Když cvakl vypínačem, ve třech koutech obývacího pokoje se okamžitě rozzářily lampy. Jejich světlo bylo měkké a tlumené, ale naprosto zřetelné, a muž, který seděl v křesle proti dveřím, čelem ke Keenanovi, přimhouřil oči a mrkl.

Byl to malý tlouštík, na hlavě měl buřinku v šikmém úhlu nakloněnou k jednomu uchu a pod ní modrý svrchník. V pravé ruce, kterou měl nedbale položenou na područce křesla, držel automatickou pistoli. Keenanovy neochvějné šedé oči po něm přejely bez nervozity a beze spěchu.

„Posaďte se,“ vyzval ho tlouštík. „Stačí, když budete držet ruce daleko od kapes a chovat se rozumně. Jsme přátelé, Joe, dokonce jsem ochutnal tady vaši skotskou. Je dobrá.“

„Příště si nalejte žitnou,“ zabručel Keenan. „Skotskou mám pro kamarády. Neplatil bych čtyři babky za sedmičku pro obyčejný grázly.“

„No dobrá,“ opáčil dobromyslně tlouštík. Když však vstal a pozpátku došel k oknu, měl malá očka přivřená a pozorná a neodtrhl je od Keenana, ani když volnou rukou zašmátral za svými zády, popadl šňůru rolety, stáhl ji ke spodnímu okraji okna a pak ji s trhnutím pustil, takže se roztočila a vylétla až nahoru. Když se vracel ke křeslu, držel pistoli těsně u boku, aby ji zvenku nebylo vidět.

„Poslyšte,“ vyštěkl. „Nikdo se vás nechystá odprásknout, pokud si o to sám neřeknete. Dělejte, co vám povím, a všechno bude fajn. Nic vám nehrozí, pokud neuděláte nějakou pitomost a nepokusíte se zdrhnout.“

Na ulici krátce zaburácel motor nějakého automobilu a hned zase utichl. Domovní dveře v přízemí se otevřely a zavřely a na schodech zacupitaly lehké rychlé kroky. V příštím okamžiku se dveře za Keenanem otevřely, do místnosti jimi vešel elegantně oblečený mladík s tvrdým výrazem v obličeji a zase je za sebou zavřel.

„Prošacuj ho,“ nařídil tlouštík. „Zezadu a opatrně. Ať nic nepřehlídneš.“

Druhý muž za Keenanovými zády mu rozepnul kabát a přejel mu po těle hbitými prsty. Sebral mu automatickou pistoli, zajel do prázdného podpažního pouzdra a s nacvičenou obratností mu zkontroloval nohavice.

„Hotovo,“ utrousil a napřímil se. „Je čistej, Feeney.“

„Tak se vrať do auta,“ zabručel Feeney. „Až na ulici nikdo nebude, dvakrát zatrub a my sejdeme dolů.“

Keenan si vzal z dózičky na stole cigaretu, cvakl zapalovačem a připálil si. V tlouštíkově buclatém obličej se při pohledu na jeho počínání objevil ošklivý výraz.

„Příště požádej o dovolení,“ zavrčel.

„Neberete mě na projížďku?“ podivil se Keenan.

„Ale jo,“ přikývl Feeney. Najednou se uchechtl. „Jenže ne na takovou, jakou máte na mysli. Nic proti vám nemáme. Chovejte se slušně a za den za dva vás pěkně odpočinutýho zase necháme běžet. Nic, čeho byste se musel děsit, Joe.“

Oba oblouky Keenanova černého obočí se svraštily k sobě. „Proč?“

Feeney vytáhl ze zásuvky stolu lahev skotské, strčil si ji do kapsy kabátu a jemně uhladil její klopu. „Ta mě doprovodí, Joe. Nelamte si hlavu žádnejma důvodama. Kdybychom vás chtěli sejmout, mohli bychom to v klidu a pohodlí udělat tady – kus špagátu kolem krku a ani byste nepípnul. A protože jsme to neudělali, měl byste z toho poznat, že vás nechceme poslat pod kytky. Pokud si nezačnete hrát na tvrďáka a sám si to nevykoledujete.“

Venku dvakrát zahoukal klakson automobilu. Feeney si levou rukou narovnal buřinku na hlavě, zlehka mávl pistolí a ukázal jí na dveře. Po schodech sešel dolů Keenanovi v zádech a ve stejném pořadí pokračovali i po vnějším schodišti před domem, aniž někoho potkali. U obrubníku stál malý sedan s vrčícím motorem a otevřenými zadními dveřmi.

„Dovnitř,“ zafuněl Feeney a pistoli držel těsně za Keenanovými zády, aby skryl její kovový lesk. Keenan se sehnul a nastoupil do auta a tlouštík ho okamžitě následoval; řidič se natáhl z předního sedadla a dveře za nimi zavřel.

Odlepili se od chodníku, obloukem zabočili po Lexington Avenue na jih a vyrazili na ničím nerušenou cestu tmavými prázdnými ulicemi. Na Šedesáté ulici odbočili na východ a pokračovali pod černým stínem nadúrovňové dráhy po Druhé avenue až k nájezdu na most Queensboro.

Feeney seděl napůl otočený ke Keenanovi a pistoli držel nízko u boku, kde ji skrývala obě jejich těla. Pod dlouhou řadou světel se před nimi rozprostřel temný oblouk mostu; najeli na něj ze strany Long Islandu a velkou rychlostí prosvištěli až na Queens Boulevard. Byla už jedna hodina po půlnoci, obchody byly neosvětlené a chodníky prázdné.

Joe Keenan se v duchu snažil celou situaci v klidu a bez paniky vyhodnotit. Bylo možné, že Feeney a jeho parťák patří k lidem Jeroma Pealea. Pokud ano, jak se mohli tak rychle doslechnout o jeho smrti? A pokud teď na oplátku za Pealeovu smrt chtěli zabít jeho, proč ho nezavraždili hned u něj v bytě, kde to mohli udělat, jak sám Feeney říkal, v klidu a v bezpečí? V tomto stadiu svých úvah dospěl k závěru, že to nebudou Pealeovi lidé nebo že se to přinejmenším nezdá pravděpodobné. A jestliže to nebyli Pealeovi lidé, proč ho chtěli unést, co se s ním chystali udělat?

Nenapadaly ho žádné uspokojivé odpovědi. Muž s tvrdým obličejem, který seděl za volantem, udržoval rychlost, při níž ručička rychloměru nejistě oscilovala kolem devadesátky, a sjel z Queens Boulevardu doleva na jednu ze širokých silnic obklopených zelení, jimž se v New Yorku říká „parkways“; uháněli dál a monotónní řady dvojdomků vystřídaly temné úseky otevřené zalesněné krajiny. Minula hodina, silnice ztratila šíři a hladkost a proměnila se v úzkou jednoproudovou stužku, po obou stranách svíranou blízko sebe rostoucími stromy. Výrazné rysy Keenanova obličeje se ještě zostřily a světlé duhovky jeho očí jako by se stáhly do sebe a zhutněly. Feeney říkal, že za den za dva bude zase volný. Co se má do té doby stát? Proč je tak důležité, aby se někomu nepřipletl do cesty?

Jeho myšlenky zalétly k Ellen Bridgesové a k majoru Russellovi. Že by Feeney a jeho kumpán měli spadeno na ty diamanty – a na pětatřicet tisíc v hotovosti, které má dívka zítra ve dvanáct hodin Angličanovi přinést? Jestliže se totiž Peale dozvěděl, kde se Angličan skrývá, nemohl to zjistit i někdo jiný? A pokud to vědí a pokud mají v plánu… Na dolní čelisti mu naskočil drobný hrbolek ztuhlého svalu. Ellen Bridgesová, samotná a bezmocná – nejspíš zavražděná, jen co ji oberou o peníze.

Při tom pomyšlení se v něm zdvihla chladná vlna strachu a vzápětí za ní následovalo šílené odhodlání, zoufalé a téměř beznadějné. Sledován Feeneyho pozornýma očima vytáhl z kapsy cigaretu a pak začal hledat zápalku.

Silnice před nimi se zvedala do kopce a zatáčela v ostré esovité serpentině, na což upozorňovala značka, která mu prolétla kolem očí. Muž s tvrdým obličejem na předním sedadle ještě nezačal otáčet volantem a najíždět do ní; seděl lehce předkloněný a zpod krátce zastřižených vlasů mu vykukoval holý zátylek. Když Keenan škrtl zápalkou, uviděl to a plán v jeho mozku zacvakl do definitivní podoby. Byl možná zoufalý a bláznivý – ale dával mu šanci.

Feeney nedůvěřivým a ostražitým pohledem sledoval, jak se v temnotě rozzářil drobný plamínek zápalky. Keenan zápalku držel zacloněnou oběma dlaněmi, takže levá ruka zakrývala pravou, prostředník zastrčil pod malé dřívko a nechal ho tam. Až muž za volantem zpomalí před zatáčkou…

Zpomalil. Keenan zvedl obličej od stočených dlaní, zápalku nechal stále hořet a nenuceně vyfoukl ke střeše úzký proužek kouře. Ostražitost ve Feeneyho očích povolila – a v tom okamžiku Joe Keenan ukazovákem hořící zápalku vystřelil přímo mezi jeho oči. Stejným pohybem pokračoval dál, opsal levou rukou prudký oblouk, vložil do ní celou váhu svého těla a zasadil řidiči drtivý úder do odkrytého zátylku.

Tlouštík, oslepený zápalkou, dvakrát vystřelil. Keenanovo štíhlé tělo se však okamžik předtím, než výstřely zazněly, vrhlo kupředu a přikrčilo se, takže koleny narazilo do předního sedadla. Keenan cítil, jak mu kulky prolétly kolem krku, prudce se přetočil a vyrazil pravou pěstí od podlahy až ke špičce tlouštíkovi brady. Byla to strašlivá rána, která Feeneyho téměř kompletně zvedla ze sedadla; oči se mu rozostřily, ztratil vědomí a bezvládně se zhroutil na záda.

Všechno se to odehrálo v jednom kratičkém okamžiku a chaotickém pohybu, zatímco auto se smykem stáčelo na opačnou stranu silnice. Keenan se otočil k volantu a odstrčil od něj nehybně ležící řidičovo tělo ve chvíli, kdy se před nimi objevilo betonové svodidlo na levé straně silnice. Najeli do něj s ostrým zakvílením předního nárazníku, který se při nárazu do pevné bariéry zmačkal jako papír. Keenanem to hodilo dopředu, takže si narazil hrudník o přední sedadlo; ozval se cinkot spršky padajícího skla, když se rozprskl jeden z reflektorů. Pak Keenan škubl brzdou a auto zastavilo.

Když se vyškrábal ven na stupačku, na vrcholku kopce se objevil nějaký automobil a rychle sjížděl k nim dolů. Tři metry od nich zpomalil, vykoukl z něj něčí bílý obličej a vyděšeně si změřil Keenana i automatickou pistoli, kterou zvedl z podlahy, kam vypadla z tlouštíkovy ruky. Pak je auto minulo a s hlasitým burácením nabíralo rychlost, jak řidič znovu sešlápl plyn.

Tlouštík zvaný Feeney s hlasitým sténáním bezmocně přetáčel hlavu ze strany na stranu, když ho Keenan vytahoval ven. Řidič byl stále v hlubokém bezvědomí, Keenan je oba položil vedle sebe do trávy a vrátil se k autu. Když vklouzl za volant, motor okamžitě zareagoval, zařadil tedy zpátečku, otočil auto na silnici do protisměru a nechal ho stát čelem zpět ve směru, odkud přijeli.

Když z vozu znovu vystoupil, Feeney se malátně zvedal do sedu a podpíral se přitom oběma rukama. Nezřetelně mrzutě klel a osahával si bradu. Chlad v Keenanových tvrdých šedých očích viditelně klesl až pod bod mrazu; když Feeney vzhlédl, spatřil ho a náhle se zarazil.

„To už by stačilo,“ oslovil ho tiše Keenan. „Chovejte se slušně, člověče. Kdo mě chtěl sebrat? Kdo vás s parťákem na tu práci najal?“

„Jděte se vycpat,“ zavrčel tlouštík a snažil se tvářit nebojácně. Pokusil se čelit Keenanově pohledu, ale nedokázal to; po krátké chviličce od něj rozpačitě odvrátil oči. Začal si olizovat rty.

Keenan dál pevně držel pistoli a volnou rukou zkusmo potěžkal její hlaveň. Stejným klidným tónem pokračoval: „Možná vás ještě nikdy nikdo nezmlátil pistolí. Není to pěkný. Na vašem místě bych mluvil. Kdo si vás najal?“

Feeney neodpověděl. Oči Joea Keenana se zúžily a zablesklo v nich. Zeptal se ještě jednou, pozoruhodně měkce: „Kdo si vás najal?“

„Poslyšte,“ zachroptěl tlouštík a upíral na něj až žalostně vážný pohled. „Nikdy jsem proti vám nic neměl, Keenane. Však jsem vám to říkal. Nechystali jsme se vám ublížit. Upřímně říkám, že…“

Po silnici se k nim donesl nezřetelný rachot motorů, který rychle sílil. Když se Keenan otočil, uviděl dva motocykly, které obkroužily křivku pahorku a kvílivě zastavily proti zaparkovanému autu. Z jednoho seskočil velký příslušník státní policie a opatrně přecházel silnici, zatímco jeho partner se k autu blížil z druhé strany.

„Zahoďte tu bouchačku,“ nařídil Keenanovi. „Co se tady děje?“

Keenan poslechl a stručně vylíčil, co se stalo. Řidič auta, které se kolem nich před pěti minutami prohnalo, samozřejmě incident hned v příštím městě nahlásil. Kdyby měl možnost zůstat s tlouštíkem sám jen dalších pět minut… Feeney by byl promluvil a byl by promluvil rád. Takhle se vůbec nic nevyjasnilo; motiv celé akce zůstával stejně mlhavý a zdánlivě nesmyslný jako předtím.

Na policejní stanici Keenan svoji historku zopakoval a prokázal se osobními doklady. Bylo však už pět hodin, když mohl konečně odejít, a tlouštíka s jeho kumpánem odvedli do cely. Oba celou dobu zatvrzele mlčeli – tvrdili, že nic nevědí, a nemohou proto nic říct.

Na lezavě studeném nádraží, kde musel dvě hodiny čekat na nejbližší vlak vozící ráno lidi do práce, si Keenan v duchu znovu prošel všechny dosavadní události. A po nějaké době se v nich začaly objevovat jakési matné souvislosti. Šlo samozřejmě o chystanou loupež; stačilo odklidit ho z cesty a dopoledne mohli snadno sebrat Ellen Bridgesovou poté, co by vybrala peníze z banky.

Jenže kdo kromě Russella o tom věděl? Nemohl si být samozřejmě jistý, že Peale přišel do jeho domu sám; možná tam s ním byl i některý z jeho kompliců, který zůstal schovaný, dokud s dívkou neodešli. Možná ještě včera večer Russella zavraždili a kameny sebrali, možná dokonce čekají v chatě na dívčin příjezd.

Cestou ve vlaku všechny podobné úvahy unaveně zahnal. Chyběla jim nějaká životně důležitá součást, článek, který by všechno spojoval. A bez něj bylo zbytečné namáhat si mozek. Když dojel domů, rychle se osprchoval, oholil a převlékl. Pak vytáhl svůj kabriolet a zajel pro Ellen Bridgesovou do jejího obchodu na horní Páté avenue.

Přijala ho chladně a na uvítanou prohlásila, že jeho pomoc nepotřebuje. Aniž jí odpověděl, popadl ji Joe Keenan za paži a odvedl ke kabrioletu. Zajel k bance a šel s ní dovnitř, ulici před bankou důkladně zkontroloval, než jí dovolil znovu vyjít ven. Ten znepokojivý pocit neklidu v něm stále přetrvával. Nestalo se však nic nepatřičného; propletli se dopravním ruchem v centru a chytili trajekt v jedenáct hodin. Cestou přes vodu jí Keenan vylíčil události předchozí noci, a než stačil dospět do poloviny, její nepřístupnost zmizela a nahradil ji rychlý příliv úzkostlivé starostlivosti.

„Vždyť vás klidně mohli zabít, Joe. Neměl jste…“

„Ale nezabili,“ opáčil. „A mám takový tušení, že jsem si to všechno vykládal úplně špatně. Radši vás tam na druhým břehu vysadím, Ellen. Jestli zabili Russella a teď tam čekají…“

„Pojedu s vámi,“ prohlásila rozhodně. „A ujišťuju vás, že vám ani v nejmenším nepomůže, když se budete se mnou hádat.“

Nepomohlo. Když o tři čtvrtě hodiny později zastavil před bungalovem majora Russella, stále umíněně seděla po jeho boku. Za okamžik se ve dveřích objevil i sám major, který v dopoledním slunečním světle vypadal mladší a serióznější. Uklonil se Ellen a Keenanovi krátce a pevně stiskl ruku. Odvedl je do místnosti uvnitř, kde ze sejfu ve stěně vytáhl semišový sáček a jeho obsah vysypal na stůl. „Kameny jsou tady, má drahá. Pokud je připravené i všechno ostatní…“

Dívka přikývla. „Peníze jsem přivezla. Měli jsme strach, že se vám něco stalo, majore. Celou cestu sem jsem byla nervózní.“

„Mně?“ Bílé zuby se zableskly v úsměvu. „Proč by se mi mělo něco stát? Vaši mysl nepochybně ovlivnila ta nepříjemnost ze včerejšího večera. Pokud si ty kameny chcete prohlédnout…“ Přistrčil je přes stůl k ní.

Keenan ho sledoval a v duchu mu znovu vytanul onen neklid a pocit nedůvěry. Když dívka začala: „To snad ani nebude…“ neutrálním hlasem ji přerušil: „Prohlídněte je.“

„Samozřejmě,“ souhlasil srdečným tónem major. „Musíme si počínat jako správní obchodníci, má drahá.“ Švihl rukou a hodil jí obrovský žlutohnědý diamant, který Keenan viděl předchozího večera. „Začněte tímhle krasavcem.“

Dívka se s očima upřenýma na Keenana rozčileně zarděla. „Já samozřejmě vím, majore, že…“

„Prohlídněte je,“ opakoval Joe Keenan.

Střelila po něm svým chladným popuzeným pohledem. Major Russell se uklonil a v modrých očích měl pobavený výraz. „To je naprosto v pořádku, má drahá. Pan Keenan se pouze chová jako správný obchodník. Udělejte, prosím, co vám radí.“

Na dlouhou chvíli sklonila hlavu k diamantu. Když ji znovu zvedla a odstranila si lupu z oka, promluvila omluvným tónem. „Samozřejmě je to ten, který jsem viděla včera večer.“ Z kožené brašny u boku vytáhla úhledně hranaté balíčky bankovek. „A tady jsou vaše peníze. Přepočítejte si je, jestli chcete.“

Major se galantně uklonil. „Nikdy nepochybuji o slovech dámy, má drahá. „Možná – jeho pohled ulpěl s nepatrným náznakem výsměchu na Keenanovi – „nejsem to, čemu se tady v Americe říká ‚smart guy‘.“ Bezstarostně projel hromádku diamantů prsty a Keenan je se sklopenýma očima sledoval, fascinován jejich rychlou obratností. „Tento týden mě můžete kontaktovat v hotelu Savoy. V případě jakýchkoli nesnází udělám vše, co je v mých silách, abych vám pomohl.“

Ellen Bridgesová se na něj zářivě usmála, ostře řezaný obličej Joea Keenana však byl stažený v ošklivou grimasu. Smart guy! Včera večer mluvil o něčem podobném Jerome Peale. Co to bylo? Počítal, že je Joe Keenan jako on, takový pitomec, že… Vtom ho Russell zastřelil, ještě než to stačil doříct. Takový pitomec, že co?

Major se na něj usmíval a nabízel mu ruku k potřesení. Joe Keenan ji ignoroval. Přísně staženými rty se zeptal: „Jste dobrej střelec, majore?“

Russell se nepatrně pousmál, oči však měl zmatené. „Ucházející. Vyhrál jsem dokonce pár závodů. Nic světoborného.“

„Jo,“ přikývl rozvážně Keenan. „Jste dobrej střelec, možná dokonce vynikající. Včera večer jste zabil Pealea, ačkoli dobrej střelec by ho zabíjet nemusel. Stačilo by střelit ho do paže nebo do boku.“

„Promiňte,“ ucedil chladně Russell, „ale nechápu, kam tím míříte.“

„Hned to pochopíte,“ ujistil ho zlověstným tónem Keenan. „Zabil jste Pealea, protože se chystal mluvit. Říkal právě, že si myslí, že jsem pitomec, kterej – a vtom jste ho odpráskl. Kdyby byl domluvil, byl by podle mě řekl, že jsem pitomec, kterej dovolil, abyste z něj udělal stejnýho kašpara jako z Pealea. A zabil jste ho, abyste ho umlčel, ne abyste si zachránil život. Toho byste dosáhl, i kdybyste ho jen trefil do paže.“

Angličan na něj hleděl vážně a bez jakéhokoli překvapení – velký chlap, opálený, klidný, vyrovnaný a se soustředěným pohledem. „Takže v tom vidíte nějaký háček,“ konstatoval. „Jste si jistý, že tam je?“

„Byl tam od samýho začátku,“ zavrčel Keenan. „Máte zatraceně rychlý ruce. Už jsem na jevišti viděl kouzelníky, který byli horší než vy. Možná jste kdysi v jejich branži působil, ale tohle vám víc vynáší. Zatím pokaždý když jste tohle divadýlko sehrál, shrábnul jste třicet nebo čtyřicet papírů. Pořád ještě jsem nepřišel na to, jak jste dokázal tak rychle vytáhnout pistoli, zatímco kolem sebe Peale mával tou svou, ale řekněme, že jste ji měl v rukávu – byla dost malá na to, aby se tam vešla –, a s takhle ukrytou zbraní jen trochu schopnej kouzelník dokáže bejt rychlejší než světlo.

A schopnej kouzelník,“ pokračoval, „by taky dokázal nechat teď slečnu Bridgesovou kouknout na ten velkej diamant, myslím na ten pravej, a pak ho nahradit padělkem, co vypadá přesně stejně, když jste si ho od ní bral, abyste ho vrátil na hromádku. Věděl jste, že když nás přesvědčíte o pravosti toho jednoho, nebudeme se obtěžovat prohlídkou ostatních.“

Následovala chvíle ticha. Tmavé oči Ellen Bridgesové přeskakovaly mezi Keenanem, vousáčem a diamanty. Natáhla ruku, uchopila žlutohnědý kámen a ticho trvalo po dobu tří nádechů. Potom vyhrkla: „No ne, to není on! Je falešný!“

Keenanův úsměv vypadal zlověstně. „Báječnej trik, Russelle. Měl jste dvě možnosti, jak to sehrát. Tou první bylo zbavit se mě a praštit přes hlavu tohle děvče, až by sem sama přivezla peníze. Druhou bylo zboží zaměnit, a když se vašim grázlům včera v noci nepodařilo mě zadržet, musel jste to udělat tak, abyste se k penězům dostal. Převezl jste Pealea a spoustu dalších. Když se vás včera večer chystal prásknout, posmíval se mi, za jakýho se mám chytráka, a pak se nejspíš chystal vylíčit mi vaše metody a povědět mi, jak jste totéž udělal i jemu, vpálil jste do něj ocelovou kulku, abyste ho umlčel.“

„Ano,“ přisvědčil Russell úsečně a drsně. Jeho oči ztratily veškerou hloubku a proměnily se ve špendlíkové hlavičky z modřeného kovu. Pravou paži držel před sebou, lehce nadzdviženou tak, že na ní rukáv volně visel. „Máte pravdu, Keenane. Mám rychlé ruce – tak rychlé, že vás můžu zabít, než stačíte mrknout. Proto teď vy i ta holka nesmírně opatrně vstanete a zacouváte do skříně. A proto taky budete držet ruce nad hlavou.“

Russell stál těsně u opačné strany stolu. Keenan seděl přímo proti němu, bezstarostně rozvalený v křesle, s dlouhýma nohama zastrčenýma pod sebou.

„Vstaňte,“ vyzval ho zdvořile Russell. „Vy i ta holka. A nehýbejte rukama.“

„Prosím,“ šeptla Ellen Bridgesová. „Udělejte, co říká, Joe. Peníze nestojí za…“

Joe Keenan zůstal nehybně sedět. Jednu ruku měl položenou na stole a druhou, tu pravou, zaháknutou palcem za vnější kapsu pláště. Šedýma očima, zúženýma a tvrdýma, sledoval Russellův obličej. Neodpověděl mu.

Zavládlo ticho, do něhož se ozýval pouze zvuk dívčina dechu. V prkenně vzpřímeném držení Russellova těla bylo cosi lhostejného, přitom však ostražitého a připraveného k akci; dlouhou chvíli si Keenana bezvýrazně prohlížel. „Jste hlupák,“ prohlásil potom a o kousíček zpět zatáhl pevně semknuté rty pod hubenými snědými tvářemi.

Keenan mu v očích zahlédl záblesk, jaký vždy předchází pohybu. Nepatrně sebou škubl do strany, jako by se chystal vstát z křesla. Aniž spustil pohled z Russella, napřímil pod stolem dlouhé nohy a trochu je roztáhl od sebe. Pak náhle celým tělem bleskově vklouzl nohama napřed pod stůl.

Prsty jeho nohou se zahákly kolem Russellových kotníků. Trhl jimi k sobě a Angličan se po zádech skácel na podlahu.

Keenan se rychle zvedal vzhůru a levou rukou před sebou tlačil stůl, do jehož dřevěné desky se s tichým mlasknutím zarylo olovo. Opatrně vyhlédl kolem jeho hrany. Russell ležel na zádech, titěrnou pistolku držel v pravé ruce, pootočil ji, vystřelil podruhé a kulka se opět bez znatelného nárazu zavrtala do stolu. Keenan mávl vlastní rukou a z velké automatické pistole vyšlehl plamen.

Z modrých očí náhle zmizelo světlo i život – na okamžik opětovaly Keenanův pohled prázdným a mrtvým leskem. Poté se Russell rázem bezvládně zhroutil a už se nepohnul.

Keenan k němu chvíli skláněl hubený snědý obličej. Pak uložil pistoli zpátky do pouzdra. Vstal a přešel k telefonu v koutě místnosti.

„Policejní ředitelství,“ promluvil do sluchátka a slavnostně přes něj zamrkal na bílou tvář Ellen Bridgesové.

Bylo už docela pozdě odpoledne, když s dívkou nasedl do kabrioletu, zacouval s ním kolem policejního vozu zaparkovaného po jeho boku a vyrazil na silnici. Dívka se trochu rozechvěle přitiskla k jeho paži.

„Jste… jste blázen,“ zašeptala a zvedla k němu oči. „Vždyť vás mohl postřelit – nebo i zabít. Ještě pořád se uvnitř celá třesu. Proč jste to udělal?“

„Proč?“ Keenan sotva znatelně pokrčil rameny. „Možná prostě proto, že se mi ten chlap nelíbil. V rukávu měl nějaký zařízení a v něm schovanou malou pistoli – stačilo jen škubnout loktem a pružina mu pistolku vystřelila do dlaně tak rychle, že to oko ani nestačilo sledovat. Podobný vychytralosti patřej k vybavení salonních kouzelníků, až na to, že většinou v nich nejsou bouchačky. Vsadím se, že tou hračičkou byl schopnej zabít kohokoli stejně jako Pealea.“

„Mohl zabít i vás,“ opáčila tiše Ellen Bridgesová. „A to by mi za ty peníze rozhodně nestálo, Joe.“

„Nešlo o peníze,“ namítl Keenan. „Proti něčemu takovýmu neměl nikdo šanci. Major Russell byl krysa. A s krysou se dá udělat jen jedna věc, kotě. Spočítal jsem si, že ho tím upřeným pohledem vyvedu z rovnováhy, takže zpanikaří. Když měl Russell šanci sto ku jedný ve svůj prospěch, byl náramnej frajer; a parchantovi jako on hrálo všechno do karet tak dlouho, že už úplně zapomněl, jaký to je rozdat si to s někým na férovku.“

Ellen Bridgesová se znovu otřásla, přimáčkla se k jeho rameni a ruku na volantu mu překryla vlastní dlaní.

„A o mě vám nešlo?“ zeptala se po chvilce. „Ani trošičku?“

Keenan k ní shlédl pobavenýma šedýma očima.

„To si budete muset spočítat sama, kotě,“ prohlásil.

(březen 1936)

Čekání na Rustyho
William Cole

William Cole (1912–1992) se narodil na Manhattanu a později navštěvoval Lehigh University. „Posledních“ šedesát let svého života strávil v New Yorku a živil se psaním. Kromě povídek psal i články o zdraví, rodinných vztazích a dalších společenských tématech pro časopisy Good Housekeeping, Family Circle a The Ladie’s Hime Journal. Je autorem stovek zpráv pro Národní institut zdraví a další federální úřady, psal také scénáře k dokumentárním filmům Informační služby USA.

Kratičká povídka „Čekání na Rustyho“ (Waiting for Rusty) je jeho jediný příspěvek do Black Mask. I přes nevelký rozsah zaznamenala obrovský čtenářský ohlas, skoro největší ze všech povídek, které se v časopise kdy objevily. Byla otištěna v říjnu 1939.

KULKA DO REVOLVERU MOLL Č. 1

Čekání na Rustyho

William Cole

ednoho krásnýho dne to šerifovi řeknu. Jednoho dne už nebudu schopnej poslouchat ty jeho žvásty, vyvedu ho tam ven a ukážu mu to. Možná ho tím naštvu, ale aťsi, bude mi to stát za to.

Zrovna se chystám svůj malej podnik při silnici pro ten večer zavřít, když vejdou dovnitř. Dotty a tři chlapi. Jeden z chlapů drží v ruce upilovanou brokovnici a staví se k oknu. Dotty s ostatníma jdou k baru.

„Dobrej večír, profesore,“ zdraví mě Dotty a rozhlíží se kolem sebe. „Jste tu sám?“

„Jo,“ potvrzuju, když jsem konečně schopnej něco říct. „Jo, ale…“

„Fajn,“ pochvaluje si Dotty. „Zamkněte ty zadní dveře a pak začněte nalejvat žitnou.“

Má na sobě modrej pršiplášť s límcem zvednutým ke krku a je bez klobouku. Světlý vlasy má trochu načechraný větrem. Vypadá přibližně stejně, jak si ji pamatuju z doby, kdy chodila na střední školu v Milbrooku, až na to, že teď se jí nedokážete moc dlouho dívat do očí.

„Poslyšte, slečno,“ zkouším to, „poslouchejte mě, tady nemůžete zůstat. Uzavíraj celej okres – zrovna jsem to slyšel v rádiu.“

„Má pravdu,“ přidává se ke mně chlápek u okna. „Musíme jet dál, Dot. Musíme zmizet – a to fofrem, protože jinak se probudíme v márnici.“

„Běž ven,“ přikazuje mu Dotty, „a měj oči otevřený, protože jinak se tam probudíš tak jako tak.“

Dojde k rádiu a pustí ho. Zbylí dva chlapi přecházej sem a tam. Všichni kouří, zapalují si jednu cigaretu od druhé.

Mám dost rozumu, abych dělal, co se po mně chce.

V rádiu není nic kromě nějaký taneční hudby. Ty dva chlapi se po sobě kouknou a pak ten menší zamíří k Dotty.

„Vím, jak se cejtíš, Dot,“ začne, „ale jsou nám v patách. Musíme…“

„Řekla jsem vám to, hoši, už jednou,“ skočí mu do řeči Dotty, „a nebudu to opakovat. Počkáme tady na Rustyho.“

„Ale co když nepřijde?“ namítne chlapík. V rozpacích se mimoděk škrábe na zápěstí. „Co když… co když se sem nedostane? Co když…“

„Co kdybys sklapnul,“ zarazí ho Dotty. „Rusty slíbil, že přijde, a když Rusty něco řekne…“

Hudba přestává hrát, Dotty se rychle otáčí a poslouchá mimořádný zpravodajský hlášení. Je skoro stejný jako minule. Policie neprodyšně uzavřela celou severní část státu a je si jistá, že Rustyho Nelsona a jeho gang každou chvíli dopadne. Dotty z toho nemá bůhvíjakou radost, když o ní ale mluví jako o Rustyho děvčeti a gangsterský společnici číslo jedna, s úsměvem se uklání.

„Po včerejším přepadení banky,“ pokračuje hlasatel, „se Rusty a Dotty rozdělili, jedno auto zamířilo na sever a druhé na severozápad. Příslušník státní policie, který se dnes odpoledne pokusil Dotty v Prestonu zastavit, při převozu do nemocnice zemřel.“

„To je pech,“ povzdechne si Dotty. „Měl krásný modrý oči.“

Venku kolem nás po silnici projíždí auto a všichni zůstávají na vteřinku nehybně stát. Pak znovu začne hlasitě hrát hudba a chlapi skočí k rádiu, aby ji ztlumili. Ten vyšší drtí mezi zubama kletby.

„Kanada není dost velká,“ poznamená pak ironicky. „Musíme si dát spicha tady.“

Dotty na to nic neříká.

Netrvá dlouho a lahev žitný je prázdná. Otevírám další.

„Možná se sem prostě nedostal,“ ozve se menší chlap. „Třeba to zkoušel, ale nepovedlo se mu to.“

Následuje další rozhlasový zpravodajství. Poldové Rustyho vystopovali do Gatesvillu.

Po tomhle sdělení se Dotty náramně uleví. „Jestli on je někde u Gatesvillu,“ směje se, „tak my jsme u Sibiře.“

Má teď docela dobrou náladu, když myslí na Rustyho. Hudba z rádia jí na rozdíl od chlapů nevadí. Ptá se mě, jestli ji vysílají z Pavilionu, a já potvrzuju, že jo.

„Jednou jsem tam byla,“ vzpomíná. „Šla jsem tam s Rustym. Pořádali tam taneční večer a on mě tam vzal.“ Chlapy to nezajímá, takže mluví jen ke mně. „Musela jsem si vzít starý šaty, protože nic jinýho jsem neměla, ale Rusty sotva mě uviděl, hned povídá: ‚No páni, holka, kde jsi sebrala tu novou róbu?‘ Pak jsme sedli do auta a jeli tam.“

Přestala přecházet sem a tam a v očích má úplně jinej výraz.

„Měli to tam celý náramně vyparáděný… barevný světla rozvěšený na šňůrách, stolky pod stromama a dvě kapely na pódiu. Jen co jedna přestala hrát, hned začala druhá. A byl tam chlapík v bílým saku, co chodil kolem dokola s takovejma malejma sendvičema a každej si směl vzít, kolik chtěl.“

Zdáli se ozývá ječení sirény. Chlapi vytahujou pistole.

„Všechny holky jsou vyzdobený kytkama,“ pokračuje Dotty. „A já žádný nemám. Rusty ale povídá: ‚Jen chvilku počkej,‘ a za okamžik je zpátky s plnou náručí kytek všech možnejch barev a druhů. Jenže si jich na sebe nemůžu vzít ani polovinu, je jich hrozně moc. A potom jsme tancovali a pili punč, dokud se neobjevili poldové. Pak jsme odtamtud museli zdrhnout, protože tvrdili, že Rusty rozbil výlohu v městským květinářství.“

Siréna je teď mnohem hlasitější. Chlápek s brokovnicí vběhne dovnitř.

„Zrovna kolem projel hlídkovej vůz!“ oznamuje. „Dělejte, padáme!“

Dotty jako by ho neslyšela. „Vrať se ven,“ přikazuje mu.

Chlápkův obličej ještě víc zbledne. Koukne na Dotty a pak na ostatní. „Říkám, že musíme odjet,“ prohlásí. „Ať se Rusty objeví, nebo ne. Tady by nás určitě všechny odpráskli.“

Ty druhý dva se ho snažej umlčet, ale nejde jim to.

„Vždyť ani nevíme, jestli se ukáže. Třeba to vzal na jih nebo pokračoval na západ. Celou dobu, co tady na něj čekáme, je třeba už…“

Dotty se mezitím opřela zády o bar. Míří na něj pistolí.

„Běž stranou od těch dveří,“ nařizuje mu. Zaklání se a přidržuje se loktama. „Nechci, abychom tě museli přeskakovat.“

Chvilku trvá, než to chlapovi dojde. Pak se mu začnou podlamovat kolena. Několikrát otevře pusu, ale nevyjde z něj jedinej zvuk.

Z rádia se zase ozve to zapraskání statický elektřiny a hlasatel oznamuje, že Rustyho sebrali na jihu v Talbotu. Dotty tam stojí, poslouchá a zádama se opírá o bar.

„Nepadl jediný výstřel,“ říká hlasatel. „Gangstera zátah zcela překvapil. V úkrytu byla s Nelsonem pouze jakási pohledná tmavovlasá neidentifikovaná dívka.“

Následuje další zapraskání statický elektřiny a znova hudba.

Chvilku se na Dotty nikdo ani nepodívá. Náhle se chlap s brokovnicí vrhne ke dveřím. Sotva je otevře, hned je zase přibouchne. „Po cestě sem jde nějakej maník,“ oznamuje. „Má odznak.“

Připadá mi, jako by se Dotty dlouhou dobu ani nehnula. Pak natáhne ruku a vypne rádio. „Tak ať přijde,“ ucedí. „A vy sedněte do auta a zmizte.“

Nedohadujou se s ní a mizí zadním vchodem ven.

Dotty pomalu kráčí ke dveřím. Když znova promluví, její hlas už nezní dutě.

„Víte,“ říká mi, „s těma kytkama to bylo zvláštní. Pořád nechtěly držet. Vždycky jsem je narovnala a v příštím okamžiku už mi zase padaly. Jedna holka říkala, že je ta jehlice moc velká.“

Vyleze ven na verandu a já sebou plácnu na podlahu za barem.

„Nazdar, poldíku,“ slyším ji říkat. Pak už následuje jen rachot.

Jednoho krásnýho dne to šerifovi řeknu. Jednoho dne už budu mít plný zuby toho jeho vychloubání, jak dostal Dotty, vyvedu ho tam na verandu a ukážu mu to…

Jasně, mohlo se stát, že ho netrefila, dokonce i Dotty ho mohla minout dvakrát po sobě. Nikdy by ale ty dvě kulky nenapálila do stropu. Dotty určitě ne. Pokud neměla nějakej důvod. Pokud nechtěla umřít.

(říjen 1939)

Zloděj mrtvol
Theodore A. Tinsley

Theodore A. Tinsley (1894–1979) patřil ke třetí generaci Newyorčanů. Po službě v první světové válce odstartoval kariéru velice plodného spisovatele. Psal pro nejznámější pulpové časopisy a magazíny včetně Black Mask, Munsey’s, Black Aces, Detective Book, All Detective, Action, je také autorem několika duchařských románů pro The Shadow a Crime Busters, v nichž spatřila světlo světa Carrie Cashinová, nejúspěšnější ženská postava v pulpové sféře vůbec. Úchvatná a sexy soukromá vyšetřovatelka je spoluzakladatelkou detektivní agentury Cash and Carry v sérii, jež čítá více než tři tucty povídek. Poprvé vstoupila na scénu v prvním čísle Crime Busters (listopad 1937); když se časopis v listopadu 1939 přejmenoval na Mystery Magazine, Carrie u toho se svými dobrodružstvími nechyběla a pokračovala v nich až do konce časopisu v listopadu 1942. Hrdiny dalších úspěšných sérií od Tinsleyho byli major John Tattersall, který založil Amusement Inc., aby mohl se stejně oddanými společníky bojovat proti zločinu, a Jerry Tracy, sympatický sloupkař (na způsob Waltera Winchella) bulvárního plátku Daily Planet. Tři z dvaceti šesti příběhů o Tracym, které Black Mask otiskl, posloužily jako inspirace k následujícím filmům: Alibi for Murder (1936) s Williamem Garganem, Marguerite Churchillovou a Genem Morganem v hlavních rolích vycházelo právě z povídky „Zloděj mrtvol“ ( 1936); Manhattan Shakedown (1937), v němž hráli John Gallaudet a Rosalind Keithová, inspiroval „Manhattan Whirligig“ (1937); a Murder is a News (1937) opět s Gallaudetem v hlavní roli čerpalo z neidentifikované Tinsleyho povídky.

Zloděj mrtvol

Theodore A. Tinsley

Přehodí Jerry Tracy vražednou výhybku?

třískaný předměstský autobus zastavil se škubnutím, po němž pasažérům málem padaly plomby ze zubů, a řidič znuděně, avšak trpělivě zabručel: „Locust Avenue!“

Jerry Tracy zakopl o něčí natažené nohy a obloukem vyskočil z autobusu, vědom si toho, že má rty zkřivené v nenápadném a poněkud pošetilém úsměšku. Kdyby hoši z Times Square viděli slavného malého sloupkaře Daily Planet tady na ztraceném předměstí a kdyby uhodli, co je ve dvou papírem zabalených krabicích, které nesl, odstartovalo by to posměšný smích, který by zastavil rafičky na hodinách mrakodrapu Paramountu. Frajer Jerry, vždycky navenek vystupující jako cynik ostřílený vykonávanou prací, podnikal sentimentální pouť za svou někdejší láskou, protože nikdo jiný v celém bláznivém Manhattanu by si nevzpomněl, že má dnes narozeniny.

Za normálních okolností Jerry podobné výlety za město podnikal ve svém nesmírně dýchavičném lincolnu – za volantem by měl Bushe, který by radostně mačkal klakson jako Normandie vplouvající do zálivu. Dnes se však sloupkař Daily Planet nenápadně vnořil do metra, dojel až na konec linky a zbytek cesty urazil autobusem. Ve velké krabici pod jeho levou paží byl narozeninový dort s vlhce růžovým zobrazením rohu hojnosti nahoře, do něhož cukrář napsal: „Ahoj Panenko!“ Plochou obdélníkovou krabici koupil v obchodě s laciným zbožím; obsahovala píšťalovité růžové svíčky s plechovými mističkami na odchytávání vosku a špendlíky na jejich připíchnutí k dortu.

Panenka Malloyová bylo kdysi jméno, které zdobilo nejslavnější z operet Victora Herberta. Krása, inteligence a sametový soprán se však nakonec vytratily a jejich majitelka skončila na zapomenutých pastvinách upadajícího předměstí. Jerryho štvalo pomyšlení, že by ženu jako Panenku Malloyovou měl osud nechat dožít se konce v nezařízeném a ztraceném místě, jako bylo tohle.

Na Jerryho obličeji se rozpleskly první studené kapky deště. Zadíval se na šedivou oblohu a s ironickými rozpaky pochopil, že to bude jeden z těch nemilosrdných celonočních vytrvalých lijáků. Než stačil zmáčknout Panenčin zvonek, tmavá dlažba chodníku zářila temnou lesklou černí.

Při pohledu na Panenčin obličej v napůl otevřených dveřích se Tracymu sevřelo hrdlo, jak se mu stávalo pokaždé, když ji po delší době znovu uviděl. Zpěvačka už byla pryč, ale žena zůstala. Bledě žluté světlo nad vchodem jí načechrávalo hebké vlasy a milosrdně přitom skrývalo šedé prameny. Čas nafoukl kdysi pevně napnutou linii jejího hrdla, vyryl vrásky kolem průzračných jantarových očí, aniž přitom ubral něco z jejich někdejšího klidu či nevzrušené odvahy.

„Jerry!“ vyhrkla s překotnou a vystrašenou modulací hlasu.

„Co kdybys pustila malýho prcka dovnitř z toho deště?“

„No – jistě… Samozřejmě. Pojď – pojď dál.“

Ve způsobu, jakým za ním zavřela dveře, bylo něco, co Tracyho přimělo, aby okamžitě zbystřil, a donutilo ho důkladně si ženu prohlédnout. Byla tak vyděšená, že její pleť měla chorobně šedou bledost. Kradmost! To znamenalo to opatrné cvaknutí zavíraných dveří.

„Něco není v pořádku, Panenko?“ zeptal se jí a zpříma na ni hleděl.

„V pořádku? Bože, to je mi otázka! Když jsi tady ty?“ Hlas se jí ustálil. „Všechno je v pořádku, příteli. Pojď, dej mi ten kabát a ty… ty balíčky. No ne, ty jsou ale obrovské. Neříkej mi, že jsou pro… pro mě?“

„Všechno nejlepší k narozeninám,“ řekl vážně Tracy. „Otevřeme je později.“ Položil jí obě ruce na ramena, když se k němu roztřeseně otočila. „Poslyš, děvče. Musíme tady spolu hrát komedii, ty a já? Nejsem Ole Olesen ani Jake Kazinsky. Jsem Jerry Tracy. Přijel jsem za tebou dnes večer celou tu cestu, protože – no, prostě protože… Ptám se tě jako starej kamarád, je všechno v pořádku?“

Zvuk deště, který bubnoval do zavřeného okna, působil měkce zlověstným dojmem.

„Všechno je v naprostém, úplném pořádku, příteli!“ I její smích se zachvěl. „V pořádku jako… jako déšť.“

Přešel na okamžik na jiné téma. „V tý velký krabici je dort,“ prozradil jí. „Největší zatracenej dort, jakej u nás v cukrárně měli. V tý menší jsou svíčky. Potom tě necháme pořádně nadmout to úžasný poprsí – a bůh ti pomáhej, jestli je nedokážeš všechny sfouknout jedním velkým nádechem. Říkal jsem si, že po večeři…“

„Po večeři? No jistě – samozřejmě.“

„Sekaný hovězí,“ zazubil se Tracy. „Stejný, jako bejvalo vždycky, a stejný, jako vždycky bude. Připravený à la Panenka Malloyová, s anglickou pálivou hořčicí…“

„A – a s krouhaným zelím se spoustou soli a pepře, s hromadou m-másla…“

Její hlas se náhle zcela nečekaně zarazil. Ústa se jí zkřivila a začaly z nich vycházet zvláštní chroptivé zvuky. Odvrátila se od něj směrem k pohovce. Tracy se nepohnul ani o centimetr z místa, kde stál. Vzlyky jejího drsného pláče se mu zarývaly až do srdce, ale nechával ji být, chtěl, aby si celou tu záležitost vyřešila nejdřív sama se sebou. Po chvíli přestaly její prsty škubat čalouněním opěrky u pohovky.

„Jerry, udělal bys pro mě něco – kdybych tě o to poprosila jako starého přítele?“

Výraz v jejích očích v něm ihned probudil ostražitost. Neodpověděl.

„Chci, abys okamžitě odešel z tohohle domu a vrátil se do New Yorku.“

„Ne.“

„Ty mi nerozumíš. Pro svoje vlastní dobro, Jerry, musíš odtud zmizet! Prostě zapomeň, že jsi tu byl.“

„Ne.“

Škubl sebou při zvuku jejího žalostného smíchu. „V tom případě tě budu muset přesvědčit. Abys totiž chápal, nejsi jediný, kdo má dnes večer připravené překvapení. Mám… mám pro tebe taky jedno.“

Její chladné prsty nahmataly ty jeho a pevně se kolem nich stiskly. Tiše kráčela ke schodům a Tracy ji následoval. Mlčky vyšli nahoru, minuli koupelnu, prošli krátkou a neuvěřitelně ošklivou chodbičkou k zavřeným dveřím, za nimiž se po otevření objevila ložnice se zataženými závěsy, kde na toaletním stolku měkce zářily dvě identické noční lampičky.

Tracy upřeně hleděl na nenápadný šarm místnosti před sebou, ještě zdůrazněný bubnováním deště do závěsy zatažených oken.

„A co má bejt?“ zeptal se nechápavě. „Kdy přijde to překvapení?“

„Je – je na druhé straně postele.“

„Doufám, že bude stát za to, protože… Ach!“

Zarazil se, jako by zkameněl. Jeho hlas zněl jako sušený hrášek rachotící v kovové pánvi. „Jak se to stalo?“

„Prostě… se to stalo.“

„Kdo ho zabil?“

„Já.“

„Znal jsem kdysi chlápka,“ odtušil velice tiše Tracy, „co lhal úplně stejně jako ty. Čím víc kecal, tím vypadal důvěryhodnější. Nikdy mě ani na okamžik neošálil.“

Jerry Tracy se sklonil k tělu roztaženému na podlaze a prohlížel si ho s přimhouřenýma očima. Muže zasáhla kulka nějaké malé ráže téměř přesně do pupíku. Mrtvola ležela na zádech s nohama u sebe a s jednou paží ztuhle nataženou k toaletnímu stolku. Tracy si všiml, že rukáv natažené paže je silně zmačkaný. Muž měl černé lesklé vlasy, nahoře trochu prořídlé, a malý černý knírek, který zvýrazňoval ublíženou křivku rtů. Oční víčka pevně zavřená. Ušní boltce bez lalůčků.

Tracy se napřímil. „Tys toho chlapa zabila, Panenko?“

„Ano.“

„Přímo tady?“

„Ano.“

„Proč?“

„Z důvodů – z důvodů, o nichž bych raději nemluvila, Jerry.“

„Důvody zatím necháme stranou. Zabilas ho asi tak před půl hodinou, co?“

„Ne,“ opravila ho klidně Panenka Malloyová. „Zabila jsem ho brzy dnes odpoledne.“

V Tracyho uchechtnutí nebyl ani náznak pobavení. „Chytrá žena se odmítá nechat přistihnout při lži mazaným sloupkařem.“ Zavrtěl hlavou. „Nemá smysl lhát, Panenko. Je tu příliš mnoho dalších věcí, který nevysvětlíš. Tahle mrtvola krvácela jako prase, když dostala kulku do břicha – tvůj koberec je ale upravenej a čistej. Ta pistole tamhle na koberci ho mohla zabít – třeba ho dokonce i zabila –, ale ne tady , Panenko. A nikdy by ses neměla pokoušet ohnout paži po nástupu smrtelný ztuhlosti, protože se tím rukáv hrozně pomačká, a když to vidí nějakej malej chytrák, hned ho začnou napadat správný odpovědi.“

„Říkej si, co chceš, ale zabila jsem ho tady ve své ložnici,“ trvala neoblomně na svém.

„Co jsi měla v plánu dělat, kdybych se tady neobjevil já?“

„Chystala jsem se zavolat policii a přiznat se.“

„Hmm… Chystala ses, jo? Už od rána?“

Dosavadní vyrovnanost ji opustila. „Bože můj, Jerry, přestaň se na mě šklebit jako… jako hyena! Už jsi někdy někoho zavraždil… a… a snažil ses rozhodnout, co bys měl udělat? Díval ses někdy celý den na mrtvolu a přemýšlel – ano, přemýšlel –, až jsi hrůzou a zoufalstvím málem zešílel? A pak, zrovna když v sobě seberu sílu, abych čelila tomu, co si zasloužím… najednou zazvoní zvonek a… a začne mě mučit kamarád s těmi nejlepšími úmysly, co ale…“

Tracy s pochmurným výrazem vykročil kupředu, když jí hlas začal pištivě přeskakovat. S cílevědomou surovostí z ní záchvat hysterie vytřásl.

„Přestaň hulákat. Chceš mě dostat taky do maléru?“

„Ne, to ne!“ vyhrkla. „Odejdi, prosím – prosím tě, Jerry! Při… přivedla jsem tě sem, abych ti ukázala, jak nebezpečné, jak sebevražedné by pro tebe bylo zůstávat se mnou, dokud…“

„Šetři dechem. Nepohnu se ani o píď. Koho se snažíš krýt?“

Panenka neodpověděla.

„Kdo je ten chlapík na podlaze?“

„To je… jmenuje se Phil Clement. Byl to… můj milenec. Pokud víš, jak se tomu říká ve filmech, žili jsme – žili jsme v hříchu.“ Z jejího hlasu se náhle vytratila ta tvrdá beznaděj. „Musíš mi věřit, Jerry! Phil Clement našel něco, co jsem nemohla dovolit, aby vypustil na veřejnost, a… a snažil se mě vydírat.“

„Čirou náhodou vím,“ připomněl jí Tracy, „že příjem, z kterýho žiješ, Panenko, by nepřilákal ani luční kobylku.“

„Pro svoje vlastní dobro uděláš líp, když odejdeš, než zavolám policii.“

Na nízkém nočním stolku stál telefon a Panenka se po něm náhle vrhla a popadla ho. Jerry jí vykroutil sluchátko z ruky dřív, než do něj stačila říct jediné slovo. Praštil jím zpátky do vidlice a okamžik vzlykající ženu držel tak, že se nemohla ani pohnout. Něco v zoufalém pohledu jejích očí ho přivedlo na náhlý nápad.

„Když ti slíbím, že do deseti minut odejdu, dáš si se mnou aspoň jednu skleničku jako – jako náhradu za ten narozeninovej dort a – a ty svíčičky?“

Panenka Malloyová vyčerpaně přikývla.

„Kde schováváš alkohol?“

„V přízemí. V kuchyni. Je tam lahev skotské v malé skříňce vedle jídelního koutu.“

Se zavřenýma očima se zhroutila do křesla. Tiše zavřel dveře ložnice a v mysli už se chmurně soustředil na koupelnu a na skříňku s léky. Nějaké sedativum. Musí tam přece nějaké sedativum být! Byl součástí života Panenky Malloyové, když byla na vrcholu své broadwayské slávy. Nikdy ještě nepoznal celebritu, která by netrpěla nespavostí. Jerry sám jí trpěl také. Pozdní hodiny práce a neustálý vír vzrušení dělaly ze sedativ něco stejně důvěrně známého jako snídaňové menu. A kde jinde by je měl najít než ve skříňce s léky?

V nejspodnější přihrádce našel lahvičku veronalu. Neslyšně seběhl po špičkách po kobercem zakrytých schodech a spěchal do kuchyně. Připravil dva silné koktejly. Do sklenice s nepatrnou prasklinou na okraji vhodil dvojitou dávku veronalu. Obě sklenice postavil na podnos a vrátil se nahoru.

Panenka Malloyová malátně natáhla ruku, když se dotkl jejího ramene a nabídl jí podnos. Vzala si sklenici bez praskliny.

„Tak prr!“ okřikl jí žertem Tracy a sebral jí ji z prstů.

„Copak je?“

„V tý druhý je zázvorová limonáda. Myslela sis, že už si to nepamatuju?“

„Aha – díky.“

Vzala si sklenici s naprasklým okrajem a zhluboka se napila. Druhým dlouhým lokem ji dopila. Tracy tu svoji vyprázdnil také.

„Falešná skotská,“ omlouvala se tiše. „Nic lepšího si nemůžu dovolit.“

„To je v pohodě, Panenko.“

Seděla a držela prázdnou sklenici. Napjaté linie v jejím obličeji se pomalu začínaly vyhlazovat. „Jsi ten nejlepší přítel, jakého na celém světě mám,“ prohlásila zasněně. „Nezatáhla bych tě do takového průšvihu ani za milion dolarů. A ještě ke všemu na moje narozeniny – legrační, co?“

„Dost legrační,“ souhlasil Tracy.

Déšť bušil do okenních tabulek s neúnavným rachotem. Rozestlané přikrývky skrývaly mrtvolu před jeho pohledem. Tracyho sklopené oči sledovaly, jak se prsty na prázdné sklenici rozevírají. Panenka po ní neohrabaně hmátla, když jí vypadla do klína. Odrazila se a skutálela na podlahu, kde ji okamžik pozorovala s neurčitým úšklebkem. Náhle se jí oči rozšířily a rozjasnilo je pochopení.

„Jerry… Co – co…?“

„Jen klid, děvče.“

Nejistě se postavila na nohy a v očích se usilovně snažila udržet pomíjivý výraz tragické obžaloby.

„Tys… tys mi dal do pití…“

„To si piš,“ přitakal jemně Tracy.

Zachytil její váhu, když se začala kácet dopředu. Ostřílený malý sloupkař Daily Planet držel její bezvládné tělo v natažených pažích a pomyslel si, že se dívá na jednu ze skutečně skvělých žen, jaké kdy v životě poznal. Panenka Malloyová že by měla tajného vyděračského milence? Panenka Malloyová že by někoho zabila – ať z jakéhokoli důvodu? To byla absurdní představa, čiré šílenství.

Panenka Malloyová nepatřila k ženám toho typu. Neměla žádné utajované milence – a byla pouze jednou vdaná. Nebyla to její chyba, že byl Jack Malloy prohnilý mizera a dočista ztracená existence. Dokonce ani neměl peníze! Jenže ona ho milovala, provdala se za něj a zůstala po jeho boku až do dne, kdy zemřel. Z vlastních úspor jí zbýval dostatek peněz, aby si mohla koupit tenhle laciný dům na předměstí a zajistit si skromný příjem. Když skončila s veřejnými vystoupeními a ta bezostyšně cynická broadwayská cháska na ni zapomněla, elegantně se přesunula do neznáma. A tahle žena se pokoušela vzít na sebe vinu za odpornou vraždu a propůjčila by svoje jméno černým skandálním titulkům nebýt toho, že k ní v pravou chvíli deštivým soumrakem dorazil Jerry.

Odnesl její bezvládně prohnuté tělo k posteli a s tichým heknutím ji na ni položil. Otočil se zpět k zavražděnému, když uslyšel zvláštní zvuky, které začala Panenka Malloyová vydávat. Šaty s vysokým upjatým límcem se jí zarývaly do hrdla a její bezvědomý obličej začínal rudnout. Tracy chvíli bezúspěšně hledal nějaké háčky nebo knoflíčky, pak se sykavou kletbou vytáhl kapesní nůž a šaty u krku rozřízl.

Drobné zlaté články řetízku se zavěšeným medailonkem se zvedaly a klesaly v rytmu jejího těžkého dechu. Tracy se zamračil; nechtělo se mu strkat nos do jejích soukromých záležitostí. Pomyšlení na mrtvolu na koberci však zahnalo všechny soucitné instinkty. Jemně medailonek zvedl z bílé prohlubně mezi jejími ňadry.

Otevřel jeho ploché víčko a zadíval se na výstřižek z fotografie uvnitř.

Byla na ní samotná Panenka. Pořízená očividně v době, kdy jí bylo asi tak čtrnáct. Vypadala sebevědomě, zrale a nesmírně roztomile.

Už se chystal medailonek zaklapnout, když ho zvláštní nápad přiměl, aby ještě počkal. Ty oči – to nebyly Panenčiny oči. I v tom dětském obličeji byly tvrdší, jasnější a naprosto v nich scházela ta plachá mlčenlivost, která byla odjakživa hlavním trumfem Panenky Malloyové. Viděl nyní, že i účes je příliš moderní, a ten kousek šatů, který byl na snímku vidět, odpovídal poměrně nedávnému stylu, který vyšel z módy nanejvýš před pěti nebo šesti lety. Panenčino vlastní dětství spadalo do dávné doby počátku devadesátých let, takže to v žádném případě nemohla být ona. Kdo tedy byla tahle jasnooká, vzdorovitá malá kráska? Tracyho vzpomínky mu říkaly, že už to děvče někde viděl, že jsou mu rysy jejího obličeje matně povědomé, zejména pak ten nezkrotný oheň v očích. Dnes jí mohlo být tak dvacet. Dospělá žena.

Špičkou kapesního nože vyloupl fotografii z pouzdra medailonku a zalapal po dechu, když si přečetl kulaté dětské písmo na zadní straně snímku: „Matce od Lois.“

Lois… Už ten obličej poznával! Jeho představivost doplnila příslib krásy v jejím obličeji, dodala zralost a pevnost roztomilým ústům, k tomu všemu přidala nahé tělo zahalené mléčnou mlhou pod září rozptýlených světel… Señorita Lois – dokonce ani nepoužívala jiné jméno. Pózující v provoněné temnotě klubu Español, tančící jako přelétavý bílý měsíční paprsek za opalizující průhledností obrovské vznášející se bubliny.

Tracy zaklapl medailonek a opatrně ho pověsil zpátky kolem krku Panenky Malloyové. Ubohé, zoufalé, šedovlasé Panenky! Doznávající se k vraždě, potají převážející mrtvolu do vlastního domu a ložnice – aby zachránila tohle dítě s lehkomyslnýma očima? Byl to jen dohad, ale Tracymu připadal nebezpečně blízký jistotě.

V Jerryho mysli vzklíčila ponurá nenávist k šarmantní señoritě Lois. Bez Lois by neexistovala žádná potřeba Panenčiny zoufalé oběti. Kdyby Panenka neměla děti, neměla by ani žádný rozumný důvod sama sebe falešně obvinit a skončit na elektrickém křesle. Kdyby ovšem měla dceru… Kdyby její dcera někoho zabila a v hysterické hrůze pak Panenku prosila, aby ji zachránila – zachránila ji…

Jerryho štíhlá brada ztuhla. Lois evidentně úplně stačilo zamknout si ty zatracené rudé rty na zámek a nechat nic předem netušící matku, aby vzala vinu na sebe. Panenka by jejich tajemství nikdy neprozradila. Tracymu samotnému, byť byl jejím dlouholetým přítelem, se nikdy ani nesnilo, že Panenčino manželství s opilcem Jackem Malloyem dalo zrod téhle zhýčkané a provokativně se vlnící krasotince z klubu Español. Zatracené zbabělé vražedkyni, pokud byly jeho instinkty správné. Děvčeti, které Jerry Tracy hodlal poctít nepříjemnou návštěvou, ještě než tahle tragická noc skončí.

Zase si prohlédl mrtvolu na podlaze. Až na značky krejčovského salonu nebyly na oblečení žádné stopy. Tracy však hledal trpělivě a jeho trpělivost byla odměněna nějakým tuhým obdélníčkem, který nahmatal pod podšívkou saka. Našel díru ve vnitřní kapse, ukazováčkem ji roztrhl, strčil ruku pod podšívku a vytáhl kartonovou vizitku. Byly na ní vytištěné jen dva řádky:

Phil Clement

zastupující señoritu Lois

Do okna se zataženým závěsem stále ještě zuřivě bušil déšť. Tracy se při tom zvuku nepatrně otřásl; věděl, co ještě musí dnes večer udělat, než pojede navštívit Panenčinu afektovanou a zbabělou dceru. Musel se zbavit mrtvoly a nastražit ji někam jinam, kde ji najde policie. V situaci, kdy policie nebude mít žádné stopy naznačující, kde a za jakých okolností byl muž zavražděn, bude mít Tracy přinejmenším jednu noc na to, aby zapracoval na Lois a odhalil celou odpornou pravdu. Panenka nic neřekne, dokud zůstane Loisino jméno v utajení. Navíc kdyby teď šla na policii a pokusila se znovu vzít na sebe vinu, zatáhla by do té zločinné polízanice i Tracyho – a Panenka, bůh jí žehnej, taková nebyla!

Tracy šel k telefonu na nočním stolku a zavolal do svého podkrovního bytu. K jeho znechucení sluchátko nezvedl Butch, ale jeho prastarý čínský sluha McNulty. Jerry Číňana vyrovnaným hlasem ujistil, že je v naprostém suchu a těší se tomu nejlepšímu zdraví, že na večeři nebude doma – a požádal ho, aby jako prvotřídní a inteligentní Číňan laskavě předal telefon Butchovi.

„Máte plšiplášť a galoše?“

„Jistě, jistě. Jsem v pohodě, člověče. Vážně.“

Pak k němu po drátě dospěl Butchův dunivý nosový hlas. „Zdravím, šéfe. Kristepane, to je ale noc, co?“

„Kde je Číňan?“

„Vrátil se do kuchyně.“

„Výborně. Chci, abys zavolal ke mně do garáže a vyzvedl auto. Vezmi chryslera, ne lincolna. A Číňanovi neříkej, kam jedeš.“

„Jak bych moh?“ zazněla Butchova nechápavá odpověď, „Dyť to sám nevím.“

Tracy mu nadiktoval adresu. „Okamžitě vyjeď a jeď rovnou sem. Ten domek nemůžeš minout, je třetí od rohu s Locust Avenue. Zajeď na příjezdovou cestu a zaparkuj vzadu za domem. Pokud to bude možný, tak drž obličej schovanej. Nechci, aby tě někdo cestou přes Manhattan poznal.“

„Jo.“

„A řekni Felixovi v garáži, aby o tom, že byl chrysler venku, nikomu neříkal. Kdyby se pozdějc někdo ptal, oba moje auťáky tam byly celou noc.“

„Jo.“

Tracy s nervózním cvaknutím zavěsil. Rychle se proplížil zatemněnou ložnicí, sebral z koberce pistoli a strčil si ji do kapsy, uklidil politováníhodné důkazy zápasu, které Panenka tak pateticky zfalšovala, takže byla celá místnost s výjimkou ležící mrtvoly zase normální a úhledná. Panenka stále oddechovala se zdrogovanou pravidelností; čekalo ji ještě několik hodin spánku.

Maličký sloupkař Daily Planet sešel po schodech do kuchyně a spěšně si vyrobil sendvič z černého chleba a švýcarského sýra, které tam našel. Měl hlad jako vlk a kromě toho se alespoň něčím zaměstnal, zatímco čekal na Butche. Nečinnost mu odjakživa lezla na nervy, takže byl neklidný a nesoustředěný.

Dojedl sendvič a právě se rozhlížel po lahvi piva, když zařinčel zvonek u zadních dveří.

Jerry Tracy ztuhl. Věděl, že ten časný návštěvník u kuchyňských dveří rozhodně ještě nemůže být Butch. Kdo to tedy byl? A měl by mu jít otevřít, nebo počkat, až se ten chlapík unaví a sám odejde? Zvonek se ozval znovu. Ten chlap venku věděl, že se v domku svítí a že je někdo doma. Jerry si pomyslel, že bude muset otevřít, aby nevzbudil podezření, že něco není v pořádku.

V mysli se mu okamžitě zformoval plán. Neslyšně se rozběhl k plynovému sporáku a zapálil jeden z hořáků. Popadl ze stolu prázdnou konvici, natočil ji plnou vody a postavil ji na modrý plamen. Pak hlučně přešel k zadním dveřím a otevřel je dokořán.

K jeho překvapení byla návštěvníkem žena. Na sloupkařovu nezakrytou hlavu začal zešikma dopadat déšť. Podíval se na ženu a pokoušel se rozeznat rysy jejího zmáčeného obličeje.

„Paní Malloyová je vážně nemocná,“ oznámil stroze. „Co jste si přála?“

„Nemocná? To jsem… omlouvám se.“

Její korálkové oči se dívaly podezřívavě a nakukovaly mu přes rameno do pootevřených dveří. „Jsem – jsem sousedka paní Malloyové, hned odvedle. Přišla jsem si vypůjčit hrníček cukru. Víte, pořádáme takovou malou party a…“

Tracy se vyklonil kupředu a pohlédl nejprve doprava a pak doleva. Oba sousední domy byly temné od sklepů až po podkroví.

„Jsem doktor Rolfe,“ představil se ženě s chladným úsměvem. „Paní Malloyovou nesmíme rušit – ale pojďte dál, samozřejmě! A – hmm – poslužte si tím hrníčkem cukru.“

Pevnou rukou přetáhl zdráhající se ženu přes práh. V jasném světle si ji tam pořádně prohlédl. Měla na sobě kompletní venkovní oblečení: klobouk, plášť, boty na vysokých podpatcích, rukavice. Deštěm byla celá promáčená. Očividně strávila venku v bouři delší dobu, než by jí trvalo doběhnout od vedlejších dveří. Bledá hranatá tvář mohla patřit třeba Švédce. Sledovala zdvořilého cizince, jehož přítomnost tady nečekala, s nechápavým a vystrašeným výrazem v mdlých očích. A ta boule v pokleslé kapse jejího dlouhého pláště znamenala pistoli, na to byl Jerry ochoten vsadit vlastní rozum.

Nadzvedl víko konvice a profesionálně nahlédl dovnitř.

„Paní Malloyová měla dnes odpoledne těžkou srdeční příhodu. Leží nahoře v posteli a je sotva při vědomí. Já tady teď pro ni ohřívám horkou vodu na – hmm – na paralelogramovou kúru.“

Nepatrně se pousmál.

„Nepochybně víte, kde má uložený cukr. Tak si poslužte.“

Ženiny oči bezmocně přejely po příborníku. „No – myslím, že vás nebudu obtěžovat, pane doktore. Děkuji vám. Už – už se nezdržím.“

„Mám paní Malloyové říct, kdo tu byl?“

„Ne, ne. Neobtěžujte ji.“

Odcouvala zpátky ke kuchyňským dveřím, otevřela je dokořán a v předklonu vyrazila do bušícího lijáku. Jakmile se dveře zavřely, Tracy neslyšně přeběhl do obývacího pokoje vpředu. S okem opatrně přitisknutým k rohu nadzvednutého závěsu viděl, jak žena spěšně vyběhla z příjezdové cesty na chodník. Zabočila směrem k Locust Avenue a splynula s temnotou. Lhářka a podvodnice. Jedno z nejzkaženějších vajíček, k jakému kdy Tracy přičichl. Co byla zač? Věděla o mrtvole ležící v prvním patře? Neposlala ji sem snad – jeho čelist ztvrdla – seňorita Lois?

Vrátil se do kuchyně a vypnul plynový hořák pod konvicí. S uspokojivým pocitem zaslechl pulzující hučení automobilu. Vůz pomalu zabočil z ulice na příjezdovou cestu. Za domkem zabrzdil a o chviličku později krátce cinkl zvonek. Byl to Butch.

Tracy prudkým škubnutím zatáhl překvapeného hromotluka do kuchyně a dychtivě na něj vychrlil otázku: „Neviděl jsi nějakou ženskou, jak jde pěšky po Locust Avenue?“

„Ne.“ Butch si pohrdlivě odfrkl. „V takovejhle večír nenajdete nikoho, kdo by někam šel pěšky. Silnice jsou prázdný jako – jako řidičova rukavice. Myslím tím,“ dodal honem s pošetilým úšklebkem, „řidiče, co nemá ruku.“

„Viděl jsi někde kolem Locustu nějaký zaparkovaný auto?“

„No to jistě. Asi tak o čtyři bloky dál. Parkovalo tam bez světel. Říkal jste, že nemám nikde zbytečně ukazovat hubu, tak jsem se o to nijak zvlášť nestaral.“ Zazubil se. „Jen ať si parkujou – taky jsem bejval mladej!“

Jerry smazal romantický úšklebek z Butchových rtů jednou či dvěma strohými větami.

„Cože?“ vyjekl Butch. „Vražda? Rovnou tady? A my… my ukradneme nebožtíka?“

„Správně. A nechci vidět žádný chyby.“

Neuplynulo ještě ani deset minut od Butchova příjezdu a mrtvola Phila Clementa byla diskrétně vynesena zadními dveřmi domku a uložena do zavazadlového prostoru chrysleru. Museli ho tam trochu nacpat – ale vešel se. V sousedních domech byla stále tma. Tracy pomazal poznávací značky hroudami vlhké hlíny. Právě si sedal dovnitř vedle Butche, když si náhle vzpomněl na svoje dva balíčky – narozeninový dort a svíčičky. Vztekle zaklel, kvapně se vrátil do domku a přinesl je.

Butch projel autem celou příjezdovou cestu a vyjel na deštěm bičovanou ulici.

Když zabočili na Locust Avenue, Jerry zíral přimhouřenýma očima skrz šikmé pásy reflektory prosvíceného deště.

„To je to zaparkovaný auto, co jsi viděl?“

„Jo.“

„Trošičku zpomal, až je budeme míjet. Nenech je, aby ti viděli do obličeje. Zajeď těsně k nim a projeď kolem.“

„Fajn.“

Butch sklonil hlavu těsně nad volant. Tracy, který seděl přikrčený vedle něj, si stojící auto bleskově prohlédl zpod mokré krempy klobouku. Seděli v něm dva lidé – muž a žena. Muž k němu byl otočený zády; Tracy neviděl nic víc než velice sportovně střižený a dokonale šedý svrchník – téměř by se dalo říct šedobílý. Žena byla ta dáma, která si přišla do kuchyně Panenky Malloyové vypůjčit hrneček cukru.

Butch, který nenápadně pohlédl do zadního zrcátka, tlumeně vypískl: „Hej! Jedou za náma, šéfe!“

„Já vím. Ukaž jim, jak rychle dokážeš jet s tím speciálně upraveným motorem, za kterej jsem zaplatil takový prachy.“

Butch zavrkal blahem. „Můžu jet, jak rychle chci?“

„Jasně. Setřes je.“

Butch je setřásl na půl druhého kilometru dlouhém rovném úseku, jímž se prohnal hrůzostrašnou rychlostí po mokrém a kluzkém betonu. Definitivně si to potvrdil tím, že v hrbolaté temnotě udělal dvě nečekané zatáčky, které chrysler navedly na souběžnou dálnici.

„Jedeme do Brooklynu,“ oznámil mu Tracy. „Vyhodíme tu mrtvolu na prázdný parcele na rohu Pike a Pacific.“

Butch místo určení okamžitě poznal. „Je mi to jasný. Je to ten plac, kde poldové minulej tejden našli Snipa Moretta.“ Jeho úsměv ozářil Tracyho nefalšovaným obdivem. „Páni, vy vážně máte v tý svý mrňavý kotrbě úžasnej mozek. Poldové si budou myslet, že je to gangsterská vražda. Budou si myslet, že si to hoši Snipa Moretta rozdali s Peeweeho gangem.“

Uhánějící chrysler s hlasitě burácejícím motorem hladce projel Bronxem, přejel na Manhattan a pokračoval stále dál až ke kanálu a po Manhattanském mostě do Brooklynu. Nebylo ještě ani devět hodin, ale ve vytrvalém přívalovém dešti byly ulice prakticky prázdné a provoz minimální. Chodce nebylo vidět vůbec žádné.

Na rohu Pike a Pacific Butch zabrzdil, pak úplně zastavil a vystoupil s heverem v ruce. Bez ohledu na vlezlý liják vyheveroval zadní nápravu a předstíral, že pracuje na výměně kola. Tracy nenápadně přešel k mezeře v chatrném plotě a podíval se na prázdnou parcelu. Vrátil se a jednou rukou se nedbale opřel o zavřený kufr. Čas od času se kolem nich prohnal jiný automobil, od něhož do stran odletovaly cákance špinavé vody.

„Až řeknu teď – ven s ním!“ zašeptal Jerry.

Další auta. Tracy se nervózně napřímil, když jim poslední z nich zmizelo z dohledu za rohem. Pokud to byl schopen posoudit, byla ulice momentálně prázdná až na mrzutý pleskot říjnového deště.

„Teď!“

Víko kufru se okamžitě zvedlo. Čtyři paže se vnořily dovnitř a popadly mrtvolu, která tam byla nacpaná. Za okamžik už Tracy s Butchem potácivě přešli liduprázdný chodník a zmizeli v mezeře v plotě. Nebyli pryč ani šedesát vteřin. Butch spustil dolů hever a hodil ho do otevřeného zavazadlového prostoru. Jerry s hlasitým prásknutím přibouchl víko.

Chrysler se dal do pohybu téměř ještě dřív, než za sebou stačil sloupkař přibouchnout dveře. Všiml si, že se Butchovy ruce na obvodu volantu třesou. I ty jeho byly neobvykle rozklepané. Auto se sklouzlo v drobném smyku a znovu se napřímilo.

„Tak to by bylo, šéfe.“

„Jo. To by bylo.“

Oba měli v duchu stále před očima barvitě zřetelný obrázek: mrtvého muže ležícího groteskně schouleného v deštivé temnotě prázdné parcely. Studeného a bez života, v nechutné změti prázdných plechovek, bahna a prasklých pružin z matrací… Tracymu se trochu zvedal žaludek při pomyšlení na nezbytnost odvézt byť jen mrtvolu a uložit ji k takovému odpočinku.

Jerryho přepadlo ponuré tušení, že jestli s tímhle případem rychle neskoncuje, mohlo by se stát, že ta ženská, která chtěla hrneček cukru, a ten chlap v šedobílém svrchníku provedou něco zatraceně ošklivého jistému podměrečnému sloupkaři, který si vypěstoval zvláštní zlozvyk strkat nos do záležitostí jiných lidí – zvlášť když překračují zákon. Ať to byl totiž kdokoli, byla tahle dvojka do vraždy nepochybně namočená až po krk – spolu s tou bublinovou tanečnicí.

„Vysaď mě na Nevinsově ulici,“ přikázal tiše Butchovi. „Svezu se zpátky podzemkou. Nezapomeň říct Felixovi, že to auto dneska večer nevyjelo z garáže. A zbav se někde těch mejch dvou balíčků. Dej si pozor, ať tě při tom nikdo nevidí. Nejlepší bude, když je oba rozmlátíš a nacpeš je do jednoho z odpadkovejch kontejnerů v garáži.“

Díval se, jak karmínově červená zadní světla chrysleru mizí v dešti, a zamračeně se vnořil do stanice metra v Nevinsově ulici. Expresem přejel pod Sedmou avenue na Times Square, kde chytil taxíka a s odhodlaně stisknutou čelistí dojel do klubu Español.

Tracy byl celý promočený a nasáklý deštěm, při chůzi mu v botách trochu čvachtalo, dveřník Españolu ho však poznal a zdvořile se na něj usmál.

„Mizerný večer, pane Tracy?“

„Jo,“ zabručel Jerry a nechával za sebou cestičku z drobných loužiček, když zamířil k šatně. Náhle se zastavil přímo uprostřed vstupního foyer. Díval se na dobře známý šedobílý svrchník. Právě ho Nitě, místní šatnářce, podával podsaditý svalnatý chlapík středního vzrůstu s huňatými černými vlasy a šíjí téměř stejně silnou jako Butch.

Tracy začal tiše couvat do příhodného výklenku s klenbou ve španělském stylu, Nitin obličej se však zvedl a její hezké rudé rty se na sloupkaře usmívaly.

„Ahoj, ahoj, Jerry mío ! Hnusnej večer, co?“

Svalnatý muž se otočil s rychlostí kočky. Jeho tmavé oči se zaměřily na Tracyho. Jerry s úsměvem vykročil kupředu a ležérně hledal po kapsách pouzdro s cigaretami, zároveň však jedním šikmým fotografickým pohledem zaznamenal do nejmenších podrobností jeho podobu. Nikdy v životě ho neviděl. Masité tváře, tupý nos, rozježené černé obočí, to všechno v Tracyho mentální galerce vytvářelo zbrusu nový prototyp ničemy. Ten svrchník byl ovšem naproti tomu starý známý!

Neznámý prudkým pohybem vytrhl Nitě svrchník z ruky. „Něco jsem zapomněl,“ zahuhlal a s obličejem odvráceným od Tracyho proběhl vstupní halou a vyřítil se ven do deště.

Tracy čekal přesně deset váhavých vteřin. Usoudil, že drsná tanečnice s balonky může počkat. Rychle si potřeboval prověřit toho chlapa.

Venku na blyštivém černém laku deštěm promáčeného chodníku ho nikde neviděl. Od obrubníku právě odjížděl nějaký taxík a Jerry se spěšně otočil k dveřníkovi. „Zrovna vyšel ven jeden chlap. Vzal si toho taxíka?“

„Byl takovej menší a zavalitej ve světlým plášti?“

„Jo.“

„Ten šel pěšky. A pěkně rychle. Zabočil tamhle za roh.“

„Díky.“

Jerry se odrazil od poskakujícího deštníku a bez dalšího zdržování doběhl na roh. Tam se jeho oči vítězoslavně zúžily. Auto zaparkované u obrubníku o kus dál se proklatě podobalo plechovému trakaři Světlého svrchníku. Hned k němu dojde a prohlédne si ho.

Když procházel kolem dveří, za nimiž byla černočerná tma, popadla ho něčí ruka. Sevření zvedlo Jerryho do vzduchu a po hlavě jím mrštilo do úzkého vchodu.

Instinktivně se rozmáchl pěstí a rána se odrazila od mokrého ucha. Síla jeho uspěchaného úderu ho sice připravila o rovnováhu, zároveň ho to však zachránilo před frakturou lebky. Pažba pistole udeřila padajícího Jerryho do ramene a zalila ho otupující bolestí. Než stačil útočník udeřit podruhé, sevřela se Jerryho levá ruka zoufale kolem tlustého kotníku a strhla ho k zemi.

Ani jeden z protivníků nevydal jediný zvuk. Jediné, co bylo slyšet, byl sykot deště padajícího na černý chodník a klouzání jejich zamotaných nohou po dlaždicích podlahy za dveřmi.

Přetočená pistole se znovu rozmáchla k úderu drtícímu kosti.

Jerry vyrazil hlavou a udeřil muže do nosu. Skrz naskrz prokousl ruku, která mu mačkala ústa a bradu. Zabiják pištivě vyjekl a oba muži se od sebe na okamžik odkutáleli. Tracy se vrávoravě postavil na nohy, uklouzl a s bolestivým nárazem dopadl na ruce a na kolena. Podařilo se mu zvednout jednu paži vzhůru a zuřivý útok pistolí zachytit zmučenými šlachami předloktí.

Útočník se otočil, po bradě a po ústech mu stékala krev z rozbitého nosu, a se skloněnou hlavou vyběhl do deště. Přelétl po chodníku a po hlavě skočil do svého zaparkovaného auta. Když zarachotila převodovka, Jerry vyskočil na stupačku, natáhl se po volantu a snažil se automobil strhnout směrem k chodníku.

Úder nataženou paží do úst ho srazil z auta, takže několik kroků bezmocně vrávoral dozadu. Chodník se k němu opile zvedl a udeřil ho do týla silou, při níž mu všechny zuby zacvakaly o sebe. Trvalo mu omámenou minutu, než si uvědomil, kde je, a než přemohl závrať a zvedl se ze studené louže, která se nashromáždila pod jeho bolavými zády.

Auto už mělo zařazenou vysokou rychlost a hnalo se směrem k Šesté avenue. Jeho koncová světla rudě zaplála; smykem zabočilo za roh a zmizelo.

Tracy se posadil na nepohodlně špičatý vrcholek hydrantu a pokoušel se trochu se sebrat. Vlastní hlava mu stále připadala jako příliš tlustě čalouněné křeslo. Směrem od Sedmé avenue se objevil nějaký chodec s promočeným deštníkem a nejistě se zastavil.

„Copak se děje, kamaráde? Není vám dobře?“

„Ne. Jsem v pohodě.“

Až na paži, v níž bylo síly jako ve vařených špagetách, a na bouli v týle, kde se políbil s chodníkem, si Jerry zase začínal připadat normálně. Muž s deštníkem podal sloupkaři jeho klobouk a odešel. Ani se neohlédl.

„Kdyby mě někdo takhle zřídil v Peorii,“ přemítal zasmušile Tracy, „už by tady bylo šest policajtů se zápisníkama, vyprošťovací jednotka a tisíc zvědavejch čumilů. Na Manhattanu tě málem zabijou a osamělej chlápek s deštníkem ti podá klobouk – a v pohodě pokračuje do lékárny koupit si aspirin!“

Při tom pomyšlení se pobaveně zazubil. Do klubu Español se vracel téměř energicky čilým krokem.

Požádal o nějaký nenápadný stolek a dostal ho. Garcia, snědý a přívětivý vrchní číšník, přímo bublal přátelstvím k malému a nákladnému námezdnímu pisálkovi z  Daily Planet. Tracy pomohl mnoha dobrým představením a zachránil i spoustu mizerných, když jim dal přátelské doporučení skryté v drzém a čtivém odstavci.

Garcia si spokojeně promnul snědé ruce. „Señorita Lois je na programu asi za hodinu. Určitě se vám bude líbit, nepochybuju.“

„Nemůžu čekat hodinu. Musím s ní mluvit hned teď.“

Garciovo uchechtnutí se zdálo být trochu nucené. „Ale ne, ne… Proč nepočkat, dát si pár skleniček – podívat na úžasný tanec, co ona dělá s tím úžasným tělem, ne?“

„Chcete říct, že se mnou nechce mluvit?“

„Není dnes večer nějak ve formě.“

„Je jí špatně, co?“ vyjel Tracy zostra.

„Ne, to ne. Možná ustaraná. Možná trocha temperamentu. Ha, ha! Vrčí a štěká. Nechce mluvit vůbec s nikým.“

„Řekněte jí, že ji chce vidět Jerry Tracy.“

Garcia jen pokrčil rameny, zamračil se a odešel. Když se vrátil, byl jeho vzkaz stručný.

„Říká…“ Polkl. „Říká, co kdybyste šel do prdele ve dvojstupu?“

„Rozumím. Nemáte obálku a malý kus papíru?“

„Ale samozřejmě.“

Tracy zaclonil papír roztaženou levou rukou, načmáral krátkou větičku a obálku zalepil. „Doneste jí tohle.“

Garcia se vrátil za tři minuty. Černé oči mu zářily nevěřícností a olivové čelo měl pokryté tenkou vrstvičkou potu.

„Vy jste doopravdy čaroděj, señore Tracy. Promluví s vámi. Pojďte se mnou.“

Tracy se propletl mezi plně obsazenými stolky a nevěnoval pozornost vzrušenému šumu šeptaných poznámek, který jeho přítomnost vyvolala. Přešel lesklou plochu otevřené podlahy, sehnul se pod závěsem z nějakého těžkého brokátu a vyšel po dřevěném schodišti k zavřeným dveřím.

„Zmizte,“ sykl na Garciu.

Bez zaklepání otevřel dveře a s cvaknutím zámku je za sebou zase zavřel.

„Ahoj zlato.“

Stále ještě držela v ruce jeho vzkaz. Přehodila si přes ramena tenký župánek, který se jí však vepředu nevinně rozevíral, a Tracy byl navzdory zavilému vzteku, jenž ho ovládal, nucen přiznat, že tohle děvče prostě nemá chybu.

Jen stěží bylo možné říct, co vlastně převládá v jejích plovoucích temných očích: zuřivost, nebo zářný všeobjímající strach.

„Poslouchej, ty mazanej malej novinářskej mizero! Jestli na mně zkoušíš jeden z těch svejch proslavenejch čmuchalskejch triků, jestli na mě jdeš s nějakým laciným blufem…“

„Sklapni!“ Nebyl o moc vyšší než tanečnice, zdálo se však, že se tyčí minimálně třicet centimetrů nad ni, když se k ní pomalu blížil. „Pokud jde o mě, zlato, jsi jen šestáková striptérka – a já ti prokazuju laskavost, když na tebe třeba jen kejchnu. Nikdy nepoužívám žádný triky a nikdy neblufuju. Jen jsem se zeptal, jak by se ti líbilo tlačit před sebou bublinu v cele smrti. Zamyslete se nad tím, slečno Malloyová. “

„Ty – zatraceně… Kdo říkal, že se jmenuju Malloyová?“

Bez varování po něm skočila a chytila ho za obě ramena tak křečovitě, že mu do těla zaryla všechny nehty. Tenoučký župánek vlál za ní, ani jeden z nich si však nebyl vědom ničeho jiného než pohledu, který si vzájemně upírali do očí. Tracy držel rty pevně u sebe a ničím nedával najevo, že mu nabroušené nehty tanečnice působí strašlivé bolesti.

O krok ji od sebe odstrčil.

„Jestli nezačneš mluvit – a myslím tím hodně otevřeně mluvit, zlato –, přitluču tu tvoji vymydlenou postavičku na kříž. A Malloyová ti říkám, protože jsi dcera Panenky Malloyový.“

Slyšel ostré zasípání jejího dechu. Po jeho posledních slovech se v místnosti na okamžik rozhostilo úplné ticho.

„A co má bejt? Kdybych byla?“

„Chci vědět, z čeho máš dnes večer tak hroznej strach. Čekáš, až se objeví zvláštní vydání novin se zprávou, že tvoji matku sebrali pro vraždu?“

Tváře měla pod nánosem růže stejně bílé jako poznámkový papír, který se snesl na podlahu k jejím holým nohám. „Ty ses zbláznil. Jsi naprostý cvok.“

„Myslíš?“ Zarazil se a uložil si papír do kapsy. „Jestli jsem cvok, tak začni ječet a nech mě sebrat za to, že tě obtěžuju. S velikou chutí poldům vysvětlím, proč Panenka Malloyová nemohla zabít tvýho manažera Phila Clementa.“

„Phil je – mrtvej?“

„Ty víš zatraceně dobře, že je mrtvej. … Byla jsi to ty, kdo ho zabil. Co kdybychom zajeli rovnou zpátky k tobě do bytu a tam si o tom všem promluvili?“ Jeho pohled byl jako švihnutí bičem. „Co ty na to?“

„Jedeme,“ zasípala.

Popadla ho za ruku a páčivým pohybem otevřela dveře. Bosá a celá zadýchaná se rozběhla dolů po dřevěných schodech a levou rukou za sebou vlekla překvapeného sloupkaře. Jedna ze sboristek, která šla po úzkém schodišti nahoru, se přimáčkla k zábradlí, když se kolem ní téměř nahá tanečnice se sloupkařem v závěsu přehnala.

„No, prokristapána…“

„Hej, počkej chviličku!“ zavrčel Tracy. Přitáhl jí rozevlátý župan k tělu a zavázal hedvábnou šňůru na pevný uzel. „Kde máš boty? Nemůžeš jít ven bosá, káčo!“

V Loisiných očích zableskla jakási téměř šílená záře. Škubla jím dopředu, pleskavě proběhla potemnělou chodbou a rozrazila jedny z dveří dokořán. Venku byla dlážděná ulička a zaparkovaná limuzína.

„Tvoje?“ štěkl Tracy.

„Ano.“

„Výborně.“ Popadl ji, znenadání ji zvedl do náruče a pronesl ji deštěm. Rozespalý šofér ve švestkově modré uniformě otevřel dveře auta a tupě přihlížel.

Tracy hodil Lois na polstrované sedadlo a vlezl si dovnitř k ní. „Řekni tomu mládenci, že je to v pořádku. Řekni mu, domů, Jamesi.“

Šofér mezitím obnovil svoji rozhozenou rovnováhu. Měl už dveře zase otevřené a v ruce s rukavicí hrozivě mával francouzským klíčem.

„Všechno – všechno je v pořádku, Pete,“ zašeptala rozčileně Lois. „Prostě se… necítím dobře. Zavez nás domů.“

„A ten svůj svrchník hoď sem dozadu!“ štěkl na něj Tracy.

Lois Malloyová škubla náustkem komunikační hadice a přiložila si ho k rozechvělým rtům. „Až dojedeme domů, Pete, už vás nebudu potřebovat. Můžete uložit auto a jet domů.

„Ano, slečno.“

Činžovní dům se podobal luxusnímu kamennému včelínu, který se zvedal výš a výš a ztrácel se v dešti jako strana terakotového útesu. U vchodu byla markýza, dveřník, gumový koberec natažený až k obrubníku a deštník, připravený se rozevřít a ochránit madam.

Tracy odmávl veškerou venkovní vřavu gestem paže na stranu. Zazubil se na překvapeného dveřníka. Sám si právě začínal uvědomovat, že ani on nemá klobouk a plášť. A zjev tanečnice s balonky byl dostatečným důvodem k tomu, aby každý slušný dveřník zalapal po dechu.

Jerry odnesl Lois Malloyovou ke stříbrnému a onyxovému výtahu. Když se kabina rozjela, vykroutila se z jeho sevření a sklouzla na vlastní nohy. Jerrymu to ani v nejmenším nevadilo, protože nést ji v náručí bylo s tou ochromenou levou paží dost namáhavé. Z očí, jak viděl, se jí vytratila hrůza; byly teď chladnější, obezřetnější a sebevědomější.

„Nemám u sebe klíč,“ obrátila se k neutrálně se tvářícímu liftboyovi. „Přinesl byste mi duplikát, prosím?“

„Ano, slečno.“

Bosky docapala ke dveřím svého podstřešního bytu a čekala s Tracym, dokud k nim nesjel liftboy s výtahem.

„Pokojská má dnes večer volno?“ nadhodil Tracy.

„Ano.“

„Jak se jmenuje?“

„Záleží na tom?“

„Myslím, že ano.“

„Jmenuje se Selma.“

„Selma jak?“

Vztekle se k němu otočila. „Jak to mám sakra vědět? Prostě Selma!“

Objevil se dveřník, zastrčil do zámku klíč, otevřel dveře a zmizel. Vešli do přepychového obývacího pokoje a Tracy to nevzrušeně komentoval: „Pěknej byteček, jen co je pravda.“

Loisiny bosé nohy dělaly na podlaze rychlé mlaskavé zvuky. Trhnutím otevřela zásuvku dřevěné skříňky a bleskově se otočila s pistolí v ruce.

„Tak poslyš, hele! Zůstaň, kde jsi, a ani se nehni. Co víš o mý… o mý matce? A co víš o Philu Clementovi?“

„Vím, proč Clementa zabili – a kde,“ blufoval Tracy.

„Ano?“ zeptala se skřípavým hlasem. „Zabili ho, protože byla matka tak pitomá, že si z něj udělala milence. A jestli si myslíš, že mě můžeš zatáhnout do jejích problémů, tak se šeredně pleteš.“

Tracy nepatrně přikývl. „Viděl jsem už v New Yorku a musel jsem se dotýkat spousty vší,“ odpověděl rozvážným šepotem, „ale ty jsi první dámička, na kterou jsem kdy narazil, co se snaží vyhnout obvinění z vraždy tím, že na elektrický křeslo posadí vlastní matku.“

Pistole v ruce tanečnice byla nehybná jako kámen. Její karmínové rty se posměšně ušklíbly. „Panenka Malloyová Clementa zastřelila ve vlastním domě. Mrtvola leží na podlaze její ložnice. Chce se vzdát poldům – pokud to už neudělala.“

„Jak tohle všechno víš?“

„Protože mi telefonovala a přiznala se.“

„A ty je necháš, aby to na ni hodili?“

„Proč ne? Přece toho chlapa zabila, no ne?“

Jerry ji provrtával upřeným pohrdlivým pohledem, dokud ty tvrdé oči nezamrkaly a neodvrátily se stranou. Tiše poznamenal: „Tvoje matka byla dnes tady v tvým podkrovním bytě.“

„No a co? Měla jsem pro ni nějaký šití. Ona mi totiž… šije mi oblečení.“

„Ach tak. Šije ti oblečení. A neprozradí policajtům, že je tvoje matka. Tobě ale nevadí, když ji uškvařej pro vraždu… Bože můj, je to s tebou čím dál lepší.“

„Co si o mně myslíš ty, z toho mě hlava nebolí,“ odsekla trucovitě Lois.

„Vrátí se tvoje pokojská dnes večer domů?“

„To nevím.“

„Kde tahle Selma bydlí?“

„Taky nevím.“

„Jak vypadá?“

Loisiny roztomilé rty se pohrdlivě zkřivily. „Jak může vypadat nějaká Švédka?“

„Tak Švédka, jo? Díky.“

S úsměvem se k ní naklonil, náhlým hmatem jí vykroutil pistoli z ruky a postrčil ji do křesla. Dopadla s takovou silou, že poskočila.

„Jenom se rychle porozhlídnu po tomhle umělecky pojatým bejváku,“ zavrčel Tracy. „Čistě ze zvědavosti.“

Zmizel v jiné místnosti. Slyšela, jak se pohybuje po bytě, její prkenná póza se však ani na okamžik nezměnila. Stále tam seděla s bosýma nohama a smetanově bílým poprsím pod rozevřeným župánkem, když se Tracy vrátil.

Jeho ostrá otázka jí otevřela oči dokořán.

„Neznáš náhodou chlapa, kterej nosí úžasně sportovní šedý svrchníky?“

Viděl, jak tanečnice uvnitř ztuhla.

„Tak co, znáš?“ zeptal se znovu.

„Vypadni!“

„Jistě,“ odpověděl nerozhodně Tracy. Hodil jí pistoli do klína. „Prokaž mi laskavost, krásko. Vyprázdni ten zásobník do svý prohnilý malý hlavy. Udělal bych to sám, kdybych měl licenci deratizátora.“

„Proč se o tuhle věc zajímáš, Tracy?“

Bez pohnutí na ni upíral oči. „Pracuju pro toho chlapa v šedým svrchníku.“

Loisin dech na okamžik zasyčel. „Víte… víte něco málo o architektuře, pane Tracy?“

„Vůbec nic.“

„Tenhle byt je kompletně zvukově izolovaný.“

„No a?“ zeptal se.

„Takže – tohle!“ Pistole, kterou jí tak pohrdlivě hodil do klína, vylétla do vzduchu jako záblesk světla. Její prst šestkrát zmáčkl spoušť.

Šest neškodných cvaknutí zaznělo téměř jako jedno. Trvalo skoro dvacet vteřin, než vědomí, že byla pistole prázdná, prosáklo do jejích nehybných očí.

Tracy na to hned zareagoval pohrdlivým uchechtnutím, podobným záběru smirkového papíru. „Vyprázdnil jsem tu hračku, když jsem procházel byt. Chtěl jsem se přesvědčit, co uděláš. Tu máš – vezmi si je! Páchnou mi v kapse.“

Hodil po ní hrst samostatných nábojů. Odrazily se jí od těla a rozkutálely se sem tam po koberci. Lois nevydala jediný zvuk. Nehybně seděla a pozorovala ho jako kamenná socha, když za sebou zabouchl dveře bytu.

Trochu se otřásl, když čekal na výtah, a jednou nebo dvakrát zamrkal, aby se zbavil vzpomínky na ten zlověstný obličej.

Když se dveře výtahu dole otevřely, tvářil se už zase uhlazeně a roztomile.

„Hej, hoši, měl někdo z vás dnes odpoledne službu?“ zeptal se cestou po schodech dolů.

„Ne, pane… Tedy, vlastně, když o tom teď přemejšlím – Roy tady byl.“ To promluvil drobný prostovlasý chlapík, jehož oči jako by se do vás přímo zavrtávaly. „Roy byl – byl tenhle tejden jeden den nemocnej, tak musel vzít dvojitou směnu, aby si to napracoval.“

„Rozumím.“ Výtah zastavil a dveře se rozevřely. „Kterej z nich je Roy? Zavolejte mi ho sem.“

Roy byl vytáhlý neohrabaný mladík s bledýma dobromyslnýma očima ve slabém, karamelově hnědém obličeji. Zkušený sloupkař Daily Planet jeho typ okamžitě zařadil: dvoudolarový sázkař na dostizích, snadná kavka pro krátkodobé pojistky, hráč, který vždycky sází na bank, dychtivý účastník drobných partií kostek. Jen v budově Daily Planet byl tucet kluků navlas stejných jako on. O ochotě vzít si úplatek nemohlo být pochyb.

„Pojď sem, synku. Chci si s tebou promluvit.“

Prošel s Royem krátkou chodbou odbočující ze vstupní haly a zastavil se před služebním výtahem. Jeho prsty se rozevřely a zanechaly v Royově vlhké dlani zmačkanou desetidolarovou bankovku.

„Stačí, když mi odpovíš na pár neškodnejch otázek.“

Tracyho úsměv ještě nikdy nebyl hřejivější a přitažlivější. Pobaveně a dobromyslně, jako chlap na chlapa, na Roye spiklenecky mrkl. Roy mu oplatil vlastním úsměvem.

Jakmile mladík začal mluvit, hrnulo se to z něj jako z rozbitého kohoutku. Tracyho vážná přikývnutí byla nenápadným lichocením, které ho udržovalo v tempu.

Señorita odešla z domova toho dne pár minut před druhou hodinou odpoledne. Prohlásila, že nemůže čekat na švadlenu, a požádala, aby ji poslali nahoru pro její věci, až přijde. Stará dáma přišla chvilku po druhé hodině. Vyjela nahoru. Asi o půl hodiny později zazvonil servisní bzučák. Švadlena a pokojská na Roye čekaly v kuchyňských dveřích. Pomyslel si, že obě vypadají vystrašeně a tak nějak divně, ale nevěnoval tomu obzvláštní pozornost, protože ve velkém domě, jako je tenhle, lidé pořád vypadají divně.

„Co chtěly?“ zeptal se Tracy.

No, chtěly, aby jim přinesl velkou truhlu ze skladiště ve sklepě. Tak ji tedy přinesl. Po chvíli – to už muselo být kolem třetí hodiny – na něj zazvonily znovu. Vyjel k nim nahoru. Odvezl pak švadlenu i truhlu dolů. Odnesl ji do taxíku a stará dáma s ní odjela.

„Řekla vám, co v ní je?“

„Jo, řekla. Neptal jsem se, ale pověděla mi to tak jako tak. Starý señoritiny šaty. Připadaly mi těžký jako z olova.“ Slabě se ušklíbl. „To možná proto, že mi ta stará švadlena zapomněla dát spropitný.“

„To můžeme napravit hned teď.“ Tracy mu strčil další desetidolarovku. „A co ta pokojská?“

No jo, to bylo podle Roye taky tak trochu zvláštní. Selma, tak se pokojská jmenuje, asi o dvacet minut později sjela dolů osobním výtahem. S těžkým kufrem. Dala mu svůj klíč od bytu. Oznámila, že byla náhle odvolaná zpět, a požádala, aby ho dal señoritě, až se vrátí. Señorita se podle Royova odhadu vrátila někdy kolem čtvrté. Dal jí Selmin klíč a ona se na to tvářila hodně naštvaně a hodně nechápavě.

„Ne vystrašeně?“

„Ne, pane. Jen tak nějak zamyšleně. Řekla fajn a vyjela nahoru. A počítám, že to už je všechno.“

„Znáte pana Clementa?“

„No jistě. Myslíte jejího manažera?“

„Ano. Ten za ní za celej včerejšek nepřišel?“

„Ne, pane.“

„A co takhle malej podsaditej chlap ve světlešedým svrchníku?“

„Toho neznám. Kromě tý starý švadleny neměla žádnou jinou návštěvu.“

„Díky, Royi. Moc jsi mi pomohl.“

Hleděl na něj vykulenýma bledýma očima. „Vy jste detektiv, pane?“

Tracy se zazubil a naklonil se blíž k němu. „Poslyš, už jsi někdy slyšel o chlápkovi jménem Jerry Tracy?“

„Ježíši, jo…“

Jerry si krátce poklepal na hruď. „Osobně.“

„Nekecejte. Vždycky – vždycky jsem si vás představoval mnohem většího. No to mě podržte.“

„Drž oči a uši otevřený – a pusu zavřenou. Kdykoli narazíš na nějakej kus horký špíny, zavolej mi do redakce Planet. “

„To určitě udělám, pane Tracy. Ježíši, díky…“

Tracy se vrátil do vstupní haly a vyšel ven na ulici. Už přestalo pršet, kanál však dále přetékal uhánějící vodou. Dveřníkovo pronikavé zapískání přivolalo taxíka, který z temné avenue s cákáním zamířil na východ.

Tracy zamumlal vlastní adresu, s unaveným zahekáním se pohodlně usadil – a okamžitě se zase předklonil. „Vlastně ne. Odvezte mě do klubu Español.“

Nemá přece smysl, aby přijel domů jako roztřesený prostovlasý idiot! Svrchník a klobouk má pořád ještě v šatně. Nita bude zvědavá, co se s ním k čertu stalo.

Klub Español byl stále v plném provozu. Nita se na Tracyho zvesela usmála. „No ahoj muchacho. Kde jste se schovával?“

Viděl, že ho přejíždí zvláštním pohledem.

„Vážně se vám podařilo nasypat dnes večer písek do soukolí,“ prohlásila bezvýrazně. „Garcia si pořád ještě rve vlasy. Slyšela jsem, že jste odtud señoritu odvedl ve spodním prádle – a že ho na sobě měla zatraceně málo. Hosti nadělali hroznej kravál, když se dozvěděli, že se její noční vystoupení ruší. Nevím, jak jim to Garcia vysvětlil.“ Cynicky se ušklíbla. „Třeba jim pověděl, že si señorita propíchla svoji bublinu. Každopádně vypukla spousta hádek a jedna opilecká rvačka, která byla přímo úžasná; a polovina hostů vypadla a šla si sednout do toho lokálu na protější straně avenue. Poprvé v životě jsem viděla Garciu brečet. Slzy jako veliký kulatý hroudy kytu. A to nepřeháním.“

„Jo?“ zabručel bez zájmu Tracy a odvrátil se od ní. Nitina ruka na jeho zápěstí ho zadržela a otočila k sobě.

„Vzpomínáte, jak jste sem dnes večer přišel poprvé, Jerry? Byl tady takovej maník v úžasně světle šedým svrchníku. Jen co vás uviděl, okamžitě vypadl – a vy jste se sebral a vyběhl ven těsně za ním. Přemejšlela jsem o tom.“

„Snad nechceš říct, že jsi zjistila, co je zač!“ Tracy se na ni zahleděl tak upřeně, že trochu vylekaně couvla, ruku mu však nepustila.

„Nezjistila jsem to napoprvé – ale potom už ano.“

„On se sem vrátil?“

„Přesně tak, pane. Chci říct por supuesto, ciertamente ,“ zažertovala nervózně Nita. „A přivedl si dámu.“

„Švédku?“ zašeptal Jerry. „Velkou ženskou s koňským obličejem? Takovou jako bledou a hranatou?“

„To je ona. Měla na sobě vycházkovej kabát přehozenej přes hrozně ubohý večerní šaty, co vypadaly jako ze sekáče. Oba si kabáty uložili ke mně. Nezdrželi se dlouho; vypadli v okamžiku, kdy slyšeli, že señorita nepředvede svoje oblíbený číslo zvaný ,Já a moje bublina‘.“

„Projela jsi jim kapsy, poklade?“

„No jasně. Dáma neměla v kabátě nic než špinavej kapesník a pár sponek do vlasů. V chlápkově kapse jsem našla – tohle.“

Papírek bez povšimnutí hbitě přešel z ruky do ruky. Tracy ho na okamžik přidržel v dlani a přečetl si tužkou psaný text. Dva řádky: Selma Borquistová, 10. Západní č. 932.

Něco ve způsobu, jakým se nasoukal do svého svrchníku a narazil si klobouk s poddajnou krempou nakřivo na rozcuchané vlasy, způsobilo, že se Nitiny tmavé oči starostlivě přimhouřily.

„Snad tam nechcete ještě dneska večer jet, prokristapána?“

„Ještě nevím.“

„Poslouchejte mě, Jerry. Vždyť se už teď sotva držíte na nohou. Vzadu na tý svojí rozhledně máte bouli jako slepičí vejce a ta levá paže vypadá, že nejspíš bolí jak sto čertů. Běžte domů a vlezte si do postele. Ta Švédka vydrží do zítřka.“

„Jsi vážně poklad, Nito.“

„To jsou ty moje mateřský instinkty.“ Zazubila se a trochu ji zaskočilo, že se při jejích slovech Tracy náhle zatvářil tak divně, jako by řekla něco špatného.

„Fakt si připadám vyřízenej,“ připustil. „Myslím, že pojedu rovnou domů, dám si pořádnej drink a po hlavě skočím do sena. Tak zatím…“

Nejistě vyšel ven na ulici a Nita, která sledovala, jak unaveně ho nohy táhnou, si rozzlobeně pomyslela: „Ten se jednoho dne tím svým zatraceným pobíháním sem a tam zabije. Je velkej asi jako sáček popkornu – ale energie v sobě má víc než dálkovej kamion… Bláznivej malej prcek…“

Když se Jerry probudil, svítilo venku slunce. Došel si ke dveřím pro čerstvý výtisk Daily Planet a na titulní straně uviděl očekávaný titulek. Byla tam fotografie mrtvoly s tlustou bílou šipkou nad sebou; ta měla hloupějším čtenářům bulvárních novin usnadnit, aby ji odlišili od plechovek a odpadků. Zatím ji neidentifikovali. Jerryho, který z Clementova oblečení pečlivě vystříhal všechny etikety, to nijak nepřekvapilo. Čtyřiadvacet hodin, pomyslel si chmurně. A pak – inspektor Fitzgerald a policie.

Když se Jerry objevil na chodníku, seděl už Butch za volantem lincolnu. Vyrazil jako naolejovaný blesk a zamířil k Times Square.

Butch hodil svoji kostkovanou čepici na věšák a usadil se ve vnější kanceláři s výtiskem Variety a s komiksy z  Daily Planet. Jerry se posadil ke svému stolu a nohou v koženkové botě si přitáhl blíž diktafon.

Ještě než se však pustil do psaní sloupku, sáhl po telefonu a zavolal Garbo, nesmírně namyšlené hlavní operátorce telefonní ústředny Daily Planet. Dal jí předměstské číslo Panenky Malloyové.

„Až se tam dovoláte, říkejte cokoli, co budete chtít. Chci vědět, jak bude ta žena reagovat, až zvedne telefon. Moji linku nechte připojenou. Verstehen Sie? “

„Máte-li tím na mysli, jestli vám rozumím,“ odpověděla ledově Garbo, „zní odpověď kladně. Ano, pane Tracy, rozumím.“

Zavěsil a s přimhouřenýma očima sledoval krátké oboustranné nedorozumění mezi Garbo a Panenkou Malloyovou. Garbo zůstala na drátě ještě chvíli poté, co přerušila spojení. „Spokojen, pane Tracy?“

„Naprosto.“ Ušklíbl se. „Hej, Garbo – poslouchejte mě. Proč mě nemáte ráda, děvče? Vadí vám, že vám říkám Garbo?“

Slyšitelně si odfrkla a zavěsila. Tracyho to však uspokojilo. Prášky na spaní, které Panence podstrčil, jí nijak neuškodily. Její hlas zněl unaveně a netečně – unikla však ze stínu elektrického křesla a neexistoval způsob, jak by mohla vinu znovu hodit na sebe. Kdyby teď zavolala policii, vysmáli by se jí!

S elánem se pustil do sepisování sloupku. V poledne se objevil Butch s hromadou švýcarského sýra na žitném chlebu a se džbánkem točeného piva. Tracy to všechno stačil spořádat, aniž se vyrušil od práce. Když se zakousl do sloupku, který už měl zpoždění, podobal se expresu Twentieth Century ženoucímu se po ocelových kolejích. O půl páté dorazil poslíček a vzal si od něj popsané válce. Tracy se slastně protáhl. Měl hotovo. McCurdy vždycky jeho text zredigoval a odstranil drobné překlepy. Fajn chlap, tenhle McCurdy. Jeho nejmladší syn se jmenoval Jerry. Z dobrého důvodu.

Tracy sešel dolů, vyšel ven na chodník a zamyslel se nad svou situací, zatímco se kolem něj valil nepřetržitý štěbetající a strkající se proud chodců. Sam, jeho oblíbený taxikář, parkoval u chodníku. Pohlédl na sloupkaře Daily Planet s vrásčitým úsměvem a krátce mávl rukou směrem ke své plechové vlaječce, Jerry však zavrtěl hlavou. Pro dobře známého malého chlapíka na anonymní misi se zdálo bezpečnější vsadit na podzemní dráhu. Nízkokalibrová pistole, kterou sebral z podlahy ložnice v předměstském domku Panenky Malloyové, ho tížila v kapse.

Doupě, které Jerry hledal, bylo na západě, mezi bezútěšnou stanicí zvýšené elektrické dráhy na Deváté avenue a řekou. Ošklivá cihlová budova krčící se mezi hromadami prachu a rozkladu. Na jedné její straně byl neobyčejně špinavý krámek s rybami, na druhé obchod s použitým instalatérským materiálem.

Tracy zaváhal a nerozhodně si mnul bradu. „Prrr!“ pomyslel si, „cváláš nějak moc rychle, hřebče!“ Koneckonců byl broadwayský sloupkař, a ne policista. Pokud nezavolá poldy – a pokud je nezavolá hned teď –, může se také stát, že ten svůj chytrolínský malý nos strčí tak hluboko do maléru, že mu bude trvat jedenáct let, než policejní ředitelství přesvědčí, že se nesnažil zločin ututlat, ale naopak odhalit.

Vešel do telefonní budky v prodejně doutníků kousek od nároží a tichým hlasem požádal o policejní ředitelství. Po krátkém čekání uslyšel vítaný zvuk hlubokého hlasu inspektora Fitzgeralda.

„Fitzi? Poslouchejte…“

„Jerry?“ Fitzův dunivý pozdrav explodoval v potěšené zachechtání. „Už jsem vás neviděl celou věčnost. Kdepak se schováváte, mrňousi?“

„Držte zobák!“ štěkl Jerry. „Poslouchejte mě!“ Strohou rychlostí vychrlil jednu nebo dvě věty.

Fitzův hlas se okamžitě změnil. „Jasně! Rozumím vám.“ Chytrý polda, tenhle Fitz. Nikdy nepromarnil ani vteřinu vyptáváním jak nebo proč. Znal z předchozích zkušeností Jerryho Tracyho dostatečně dobře, aby si na dostatečné vysvětlení dokázal počkat na později. Jerry měl ve zvyku předat mu jedním dechem krizi i její řešení.

„Přijeďte sem se seržantem Killanem, jak nejrychleji můžete,“ požádal ho Tracy. „Já to mezitím dojdu vyzkoušet s tou švédskou pokojskou. Kdybych čekal na vás, mohla by se ztratit.“

„Dávejte pozor, kam šlapete, Jerry.“

„Teď mluvíte jako dozor v metru,“ zažertoval lehkomyslně Jerry, když ale zavěsil, měl rty stažené v úzkou pevnou linku. Uvědomoval si, že dospěl do stadia, kdy by jediný chybný krok mohl jeho pěstěné malé tělo navždy poslat na hřbitov. O onom světě nikdy moc nepřemýšlel, zato si byl naprosto jistý tím, že Broadway se mu líbí!

Vrátil se k budově z červených cihel a nenápadně, loudavě vešel do ošumělého a odpadky zaházeného vestibulu.

Podíval se na malé papírky, zastrkané nakřivo pod řadu tlačítek zvonků. Většina míst pro jmenovky byla prázdná. Borquistová byla pod posledním tlačítkem. Nejvyšší patro.

Stoupal po schodech uhlově černou temnotou, rušenou jen matně zářícími žárovkami na prvním a třetím odpočívadle. Sotva viděl pistoli ve své ruce, když po dlouhém a pečlivém naslouchání u dveří zmáčkl tlačítko zvonku.

Na jeho zazvonění nikdo neodpověděl. Počkal třicet vteřin a pak na dřevo hlasitě zabušil sevřenou pěstí.

„Plynaři! Odečet plynu, dámo!“

Dveře se pootevřely na pouhou skulinku, na to však byl Jerry připravený. Rozeznal Selmin vystrašený obličej. Jeho noha dveře zablokovala a rameno je rozrazilo dokořán.

Selma zacouvala do mizerně uklizeného obývacího pokoje a Jerry zavřel dveře a držel ji v šachu namířenou pistolí.

„Ty hezký ručičky nahoru, drahoušku!“

„Co – co to má znamenat?“

„Přišel jsem si vypůjčit šálek cukru,“ odpověděl zdvořile.

Zavládlo ticho rušené pouze rozvrzaným rachocením soupravy elektrické dráhy, která kolem nich projížděla prohlubující se temnotou. Tracy donutil ženu, aby kráčela před ním. Důkladně prohledal celý byt – ložnici, kuchyni, šatní přístěnky. Nikde ani stopa po číhajícím příteli. S chladným úsměvem dovedl Jerry bývalou pokojskou Lois Malloyové do obývacího pokoje. Selmina kolena se klepala strachem.

„Proč jste zabila Phila Clementa?“

„Nezabila jsem ho. Přísahám, že ne!“

„A kdo ho zabil?“

„Lois to udělala. Já jsem neudělala nic víc, pane, než že jsem se pokusila pomoct to tý ďábelský malý tanečnici zakamuflovat. Pak vletěla dovnitř její matka a úplně mě rozhodila. Vyhrožovala, že tu vraždu hodí na mě, jestli jí nepomůžu. Tak jsme nebožtíka strčily do truhly a ta stará bába si ho odvezla. To je všechno, co jsem udělala, přísahám!“

„Jak velkou sumu jste požadovala, když jste včera odpoledne té tanečnici zavolala a zkoušela ji vydírat?“

Neodpověděla.

„Kdo přišel s nápadem, že to hodíte na Lois? Váš přítel?“

„Já – žádnýho přítele nemám.“

„Jakej má smysl mi lhát?“ vyjel po ní Tracy. „Ten chlap seděl s váma v autě tam venku na Locust Avenue. Oba jste tam okamžitě zamířili, abyste Panence Malloyový zabránili zhatit váš vyděračskej projekt. Jenže jste tam dojeli pozdě – a já jsem tam byl už před váma. Starej dobrej doktor Rolfe!“

„Nevím, o čem to tady mluvíte.“ Hlas jí selhal.

„Vážně ne?“ Tracyho úsměv byl jako nabroušený nůž. „Prokázal jsem vám laskavost a ukradl jsem tu mrtvolu sám. Pokusili jste se mě unést a nebožtíka si zase odvézt, jenže můj chrysler byl příliš rychlej na tu starou rachotinu, v který jste jeli. Takže přítel si mě najde v klubu Español a ze všech sil se snaží vymazat mě ze scény. Později vás přivezl zpátky do klubu, kde jste chtěli dát Lois návrh na rychlý prachy, jenže já jsem mu zase vypálil rybník, když jsem ji odtamtud odnesl v celofánovejch kalhotkách… Na starou pannu bez mužských známostí se fakt umíte otáčet, Selmo.“

V jejím hubeném obličeji náhle zazářila vítězoslavná radost.

„Zahoď tu bouchačku!“ zasípěl hlas za sloupkařem.

Tracy zcela znehybněl. Nechal pistoli spadnout na podlahu.

„Jenom klid, Emile,“ zachroptěla Selma a oči se jí potáhly skelnou vrstvou strachu. „Nezabíjej ho u mě v bytě, proboha!“

„Otoč se, pitomče,“ nařídil hlas.

Tracy se otočil. Z Emilových rybích očí na něj leskle zářila smrt. Hrabivost, bezohlednost, vražda… Vítězoslavné uspokojení v těch očích bylo ničím nezaměnitelné.

„Vy jste zabil Phila Clementa,“ vydechl Jerry. „Nebyla to Selma. A nebyla to Lois. Udělal jste to vy!“

„Jasně že jsem ho zabil. A co má bejt?“

„Drž zobák, ty zatracenej hlupáku!“ zasyčela Selma.

Emilovo uchechtnutí neznělo nijak příjemně. „Tenhle chlap už je tak blízko smrti, že na tom, co všechno mu povím, nijak zvlášť nezáleží. Zabil jsem Clementa a teď zabiju i vás. Co na to říkáte, pane Jerry Tracy? Věčnej chytráku! Mazanej malej kohoutku z Broadwaye! Příliš chytrej na to, aby ses podíval do šachty kuchyňskýho jídelního výtahu, než si pustíš tu svou krysí hubu na špacír!“

Tracy se přinutil k úsměvu. „Musím uznat, že v týhle věci sis počínal zatraceně chytře, Emile,“ opáčil uznalým a přesvědčivým tónem.

„To si piš, že jo.“

„Jak jsi to zvládl s tou vraždou? Tam jsi ze mě vážně udělal idiota. Podařilo se ti dokonale mě zmátnout.“

Emil držel pistoli nepohnutě namířenou, usmíval se však s uspokojenou ješitností.

„Byla to hračka,“ prohlásil pohrdlivě. „Stačilo trochu se zamyslet. Selma napsala falešnej milostnej vzkaz, kterým Clementa přilákala do Loisina bytu. Spolkl to i s navijákem. Byl do seňority blázen.“

„Dávej si pozor, Emile,“ ozvala se tichým varovným tónem pokojská. „Je to prohnanej chlap. Snaží se z tebe něco dostat.“

„Tenhle chlap bude asi za dvě minuty mrtvej.“ Jeho úšklebek se rozšířil. „Tak dobrá, chytrolíne. Dostal jsem se do bytu, zabil jsem Clementa a zase jsem zmizel. Co víc bys ještě chtěl?“

„Jo – ale proč jsi ho zabil?“

„Měl jsem k tomu hned spoustu důvodů, mladej,“ odpověděl nafoukaně Emil, „a pokud chceš slyšet nějaký další, měli jsme v plánu, že Selma obviní tu úžasnou tanečnici z vraždy, jen co uvidí mrtvolu ve svý ložnici, a zavolá policajty.“

„Jenže ta stará dáma vám tenhle plán překazila,“ konstatoval bezbarvě Tracy.

„Jo. Ta bába byla pro Selmu příliš tvrdej oříšek. Vrazila mrtvolu do truhly a zmizela s ní. Umíš si to představit?“

„To si představit neumím,“ opáčil nezřetelně Tracy. Sledoval zabijáka a přinutil své napjaté svaly, aby se uvolnily. Vrhnout se kupředu a pokusit se pozornému Emilovi vykroutit pistoli z ruky by byla čirá sebevražda. Jeho vlastní pistole ležela na podlaze. Na Tracyho bledém čele se začal v drobných kapičkách perlit pot. Věděl, že Fitz se sem nemůže dostat včas. V žaludku ho tížil pocit nesnesitelné hrůzy.

Emilův úsměv ztvrdl. Krátce pokynul své bledé přítelkyni. „Pojď sem, Selmo.“

Pohybovala se prkenně a tvářila se neklidně a vystrašeně.

„Vezmi si tuhle bouchačku a…“ Náhle se rozmáchl do strany a zbraň udeřila s příšerným účinkem na Selminu hlavu. Bez jediného zvuku se sesypala na podlahu.

„A co má znamenat tohle?“ zašeptal chraptivě Jerry.

„Jde mi o to, pitomče, zbavit se všech lidí, který už k ničemu nepotřebuju. Nejdřív tebe a pak Selmy. Dobrý, co?“

„To ti nikdy neprojde.“

„Že ne? Hni sebou! Touhle chodbou. A do kuchyně. … To je ono. Teď běž tamhle k oknu. Posaď se na parapet.“

Okno už bylo vytažené nahoru. Tracy, poslušen hrozby namířené pistole, se posadil. Nenápadně na okamžik zakroužil očima kolem sebe a pod sebou – a věděl, že je s ním konec. Okno hledělo do úzké, pět pater vysoké klimatizační šachty. Na jejím protějším konci byla prázdná cihlová zeď. Pod kuchyní byla další okna celou cestu až dolů, Tracy si však vzpomněl na prázdné jmenovky ve vestibulu a zvedl se mu žaludek.

„Život je pes, co?“ poznamenal Emil. „Musíme počkat na příští vlak, než to s tebou skoncuju – se Selmou to ale bude jednoduchý. Sletí dolů jako pytel s prádlem.“ Zazubil se nad svým neurvalým vtipem. „Jestli chceš, můžeš se přidržovat toho parapetu, zatímco budeme čekat.“

Venkovní soumrak se prohloubil v chladnou temnotu. Zdáli, kam nebylo vidět, slyšel Jerry nezřetelné rachocení. Rychle sílilo, až se proměnilo v kovové dunění elektrického vlaku.

„Sbohem, pitomče,“ hlesl Emil.

Když se řev projíždějícího vlaku změnil v ohlušující dunění, které otřásalo celým starým domem, zabijákovy prsty se stáhly.

Ozvalo se pronikavé zaječení nějaké ženy. Kolem Emila hvízdla kulka a roztříštila sklo nad Tracyho sehnutou hlavou.

Sloupkařovým tělem otřásla vlna horké nevěřícné radosti, když poznal obličej ženy s pistolí. Vrhl se po hlavě z parapetu, když se překvapený vrah prudce otočil. Na kratičký okamžik byli do sebe všichni tři neoddělitelně zamotaní na kuchyňské podlaze: Tracy, Emil – a Lois Malloyová.

Po Emilově kopanci Lois odletěla stranou a jako sténající uzlíček zůstala ležet u zdi. Zabiják se otočil, aby střelil Tracyho do obličeje, sloupkařova pěst už však svištěla vzduchem. Zasáhla Emila přímo do ohryzku a ochromila mu bolestí hrdlo. Upustil pistoli a zoufale se po ní vrhl, aby ji znovu sebral. Tracyho noha ji roztočenou odkopla ke zdi, odkud se odrazila k Lois.

Tanečnice byla zraněná a silně otřesená. Nejistě se kymácela na kolenou, sebrala pistoli levou rukou, ale místo aby vystřelila po útočícím Emilovi, k Tracyho zděšení vyhodila zbraň otevřeným oknem – a svoji vlastní bezprostředně po ní!

Oba muži přes ni klopýtli a spadli na podlahu v nepřehledné změti létajících pěstí a nohou. Tracy bojoval jako tichý démon s pevně sevřenými rty a v jeho mysli plálo pomyšlení jen na jednu věc: na jeho vlastní pistoli! Ta ležela na podlaze obývacího pokoje, kde ji upustil.

Po inkasované ráně do čelisti se otřásl jako opilec, podařilo se mu však zoufale zabořit obličej do Emilova krku a nasadit mu chvat, o který se pokoušel. Většinu práce nechal odvést Emilovu vlastní váhu. Stačilo nepatrně pokrčit kolena a náhle nečekaně zapáčit, jak ho to na žíněnce v tělocvičně naučil sám Artie McGovern – a divoce vrčící vrah mu přeletěl přes hlavu a dopadl na podlahu s drsným nárazem.

Jerry vystřelil z kuchyně jako namydlený šíp, Emil však byl rychlejší.

Emil doběhl zpátky, sklonil se a zvedl Tracyho pistoli. Vystřelil, jen co se Jerry objevil. Z dveřního rámu se vyštípla dlouhá dřevěná tříska. Zadýchaný sloupkař klopýtl přes bezvládné Selmino tělo a neohrabaně se svalil na ruce a na kolena. Za okamžik už zase stál, ztuhlý strachem, a srdce mu bušilo až ve vyschlém hrdle.

Viděl, jak se na něj Emil posměšně šklebí.

Emil stál naprosto nehybně, s mírně rozkročenýma nohama, ani ne dva metry od něj. Tracy viděl černé ústí pistole, napjatost Emilových kloubů a tlak jeho ohnutého ukazováčku na spoušti.

V tom zlomku vteřiny vytrženém z věčnosti zmizel z mysli na smrt odsouzeného sloupkaře všechen strach. S jakousi hypnotizovanou zřetelností si pomyslel: „Teď umřu… Zabije mě…“ V tom pomyšlení nebyla žádná hrůza, jen nevěřící nechápavost. Ne někoho jinýho! Jerryho Tracyho!

Pistole zaburácela. Tracy slyšel její ohlušující třesk. Pořád ještě stál na místě se skelnýma očima – a nezraněný! Možná to nebolí, když vás někdo zabije… Pak si uvědomil, že se Emilova kulka nevysvětlitelně stočila vzhůru, místo aby letěla přímo do jeho ztuhlého těla. V sádrovém stropu byla zubatá díra a Emil bezvládně padal kupředu. Dopadl na obličej a zůstal jak široký tak dlouhý ležet na podlaze.

Tracy viděl, jak se z Emilových zad lenivě valí proudy krve. Zdálo se mu, že k němu jako z nějakého snu míří pár nohou. Byly to zvláštní nohy – v modrých seržových kalhotách, které jako by na bocích končily jakousi rozmazanou nicotou –, dokud ho pádná dlaň se štiplavým důrazem nepleskla do tváře a nevrátila ho zpět do světa duševně zdravých.

Tupě zíral na inspektora Fitzgeralda. Ve Fitzově pracce byla velká modrá pistole, jíž od ústí stoupal matný proužek dýmu.

„Hej, probuďte se!“ vyštěkl Fitz. „Jste v pořádku?“

„Jo… asi – asi jo.“

„Střelil jsem ho přímo do ledviny. Ještě vteřinku, Jerry, a byl by z vás studenej nářez. Proč jste neuhnul, když jsem na vás zakřičel?“

„Neslyšel jsem vás.“

Fitz se roztřeseně zazubil. „Bože můj, hulákal jsem na vás jako na lesy. A vy jste tam prostě stál jako přibitej.“

„Jak… jak jste se dostali dovnitř?“

„Po požárním žebříku. Stejně jako ta holka. Byli jsme jí tady se seržantem těsně v patách. Měli jsme strach, aby to všechno nějak nepodělala. Killan se ji pokusil chytit, ale je rychlá jako antilopa. Vyšplhala nahoru a skočila dovnitř, než jsme něco stačili udělat. Zatraceně mě těší, že to dopadlo takhle. Jinak byste byl mrtvější než herynek. Nežertuju.“

Tracy se dlouze a roztřeseně nadechl. Stále ještě se cítil nesmírně malátně, když otočil hlavu. Lois Malloyová stála ve dveřích obývacího pokoje, ztuhlá a se zbělelými rty. Viděl, jak se vystrašeně dívá na Emilovo tělo a na bezvládně zhroucenou Selmu. Při pohledu na tuhle štíhlou kurážnou dívku se mysl zmateného sloupkaře vrátila zpět do reality. Lois mu zachránila život. Vůbec to není prohnilá a zbabělá malá mrcha! Od samého začátku se v ní dokonale mýlil.

Došel k ní a položil jí ruku na hladkou paži.

„Zmiz, malá,“ oslovil ji jemně. „Nemůžeš si dovolit figurovat v tomhle maléru. Nech tady všechno na mně.“

Zavrtěla hlavou. Její tmavé oči se ani na okamžik neodtrhly od těch jeho. Byly hluboké, vážné a nesmírně krásné. „A co ty, Jerry? Ty v tom přece namočenej jsi.“

„Já jsem v pohodě. Fitz už toho většinu o tomhle případu ví. Díky bohu, že to byla Fitzova kulka, která Emila odpráskla. Nic mi nehrozí. A tobě taky ne, pokud odtud okamžitě zmizíš – než se sem nažene spousta reportérů jako smečka hladovejch hyen.“

„Vzadu je požární žebřík,“ konstatoval suše inspektor Fitzgerald. „Jestli se chcete oba rychle ztratit, nic proti tomu nemám. Hodí se mi veškerá publicita, kterou tenhle případ přinese. Řeknu novinářům, že jsem ho vyřešil na základě anonymního tipu… Jestli se vy dva chcete vyhnout titulkům, máte na to tak dvě minuty.“

„Díky, Fitzi,“ zamumlal Tracy. „Jste úžasnej.“

Popadl tanečnici za paži a rychle ji odváděl do zadní části bytu. Okno bylo dosud otevřené. Popadl její štíhlé tělo do náruče a pomohl jí vylézt na plošinu požárního schodiště. V temnotě nebylo viditelné nic kromě prázdné cihlové zdi naproti a šera plného stínů na zadním dvorku hluboko dole.

Chviličku tam zůstali potmě tiše stát – dva pistolníci s jasnýma očima mířící přímo před sebe. Oba lidští až do morku kostí.

„Proč jsi předstírala, že jsi taková prohnilá malá poběhlice, Lois? Úmyslně jsi ve mně vyvolala dojem, že se to snažíš hodit na vlastní matku.“

Sklesle přikývla. „To je ten mezek ve mně, Jerry. Hrála jsem to tak, abych je donutila položit karty na stůl, a nechávala jsem toho, kdo to provedl, aby si myslel, že běží všechno podle jeho not. Zoufale jsem se snažila najít nějakou stopu, ale už jsem byla téměř připravená zavolat policajty, když jsi na scénu vletěl ty. Mimochodem jsi mě hned zatraceně naštval. Od začátku jsi se mnou jednal jako se špinavým hadrem. Vzpomínáš? To si nenechám líbit od nikoho.

Na druhou stranu mi to, co jsi udělal, dalo víc času. A připadala jsem si dost ublížená a paličatá, abych to chtěla dál hrát po svým a bez tebe. Samozřejmě to ode mne bylo špatný a hnusný. Uvědomovala jsem si to celou dobu. Jenže taková už jsem.“

Lois Malloyová si teď zhluboka povzdechla.

„S tím, že bych měla bydlet sama, přišla ve skutečnosti kdysi Panenka. Chtěla, abych dokázala, že to zvládnu – sama. Vždycky byla připravená zakročit, kdybych – kdyby se zdálo, že něco nezvládám.“

„Nezvládáš?“ zašeptal chraptivě Jerry. „Nikdy nechci potkat nikoho lepšího, než jsi ty, Lois. S Panenkou jste úžasnej pár plnokrevníků.“

Impulzivně ji přitáhl k sobě. Jeho hlas zněl náhle dychtivě a chlapecky. „Co bys říkala tomu, že bychom si zajeli na předměstí – hned teď? Platí? Koupíme někde narozeninovej dort…“

„A pár narozeninovejch svíčiček…“

„A uspořádáme pro Panenku ty nejlepší zatracený…“

„Ach, Jerry… Tak už pojď – pospěš si!“

(únor 1936)

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .