Spirit Animals –
Vzestup a pád

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Eliot Schrefer

Spirit Animals – Vzestup a pád – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

7.
SHROMÁŽDĚNÍ

Žebřík vedoucí do jejich cely byl rozvrzaný a vratký. Napůl vyhladovělé Abeke trvalo několik vteřin, než po něm slezla dolů. Ve chvíli, kdy Mej-lin stála vedle ní a padací dveře se zavřely, Abeke spočítala dobyvatele v místnosti: dvanáct lidí a pět spirituálních zvířat. Hned vedle sebe spatřila výhrůžně působící zvíře, které vypadalo jako velký oranžový králík se silnýma nohama. Možná pocházelo ze Stetriolu. Abeke už věděla, že tam žijí zvláštní druhy zvířat, a tudíž i těch spirituálních.

Šejn držel v každé ruce pytel. „Je mi líto, ale tohle si musíte dát na cestu do sálu na hlavu.“

Abeke se tázavě podívala po Mej-lin, která přikývla. Šejn jim navlékl pytle na hlavy a svět potemněl. Abeke vzala Mej-lin za ruku a našla útěchu v jejím pevném a chladivém stisku. Mozoly od cvičení s bojovou holí Abeke škrábaly do zápěstí.

Mej-lin se přitiskla k ní a zašeptala: „Když mám na hlavě pytel, aspoň se Gerathon nemůže dívat mýma očima.“

Abeke stiskla Mej-lin ruku. „Kdyby tady byl Rolan, určitě by si z tebe dělal legraci i teď.“

„To asi ano,“ připustila Mej-lin.

Šejn vzal Abeke za druhou ruku. Oproti Mej-linině chladné dlani byla ta jeho teplá a plná života. Téměř něžně vedl Abeke za sebou a Mej-lin šla těsně za kamarádkou jako poslední. Abeke slyšela, jak dobyvatelé kráčejí za nimi. Nikdo nemluvil, a tak se kamennou chodbou rozléhaly pouze kroky. Horké nilojské slunce se jí opřelo do paží.

Potom ozvěna kroků utichla a kámen vystřídala tráva a písek. Abeke pochopila, že vešli na nějaké nádvoří. Zaslechla ševelení hlasů, pak všechno utichlo. „Už jen pár kroků,“ pronesl Šejn, když vedl obě děvčata otevřeným prostorem nádvoří.

Šejn se opřel o Abeke, až ucítila teplo jeho těla, a stáhl jí pytel z hlavy. Měla pravdu: stáli uprostřed nádvoří, které mohlo dřív patřit jedině členovi nilojské vyšší vrstvy. Za celý svůj život v Okaihí žádný takto vznešený dům nespatřila, ale slyšela o přímořských vilách bohatých kupců, v nichž se nacházely i prostory pro sport nebo divadlo. Teď však bylo sluncem spálené hlediště plné mužů a žen v uniformách dobyvatelů.

Dívky se ocitly v obležení shromážděné armády, ale nikdo z vojáků se k nim nepřiblížil. Všichni upřeně hleděli před sebe.

Vůdci dobyvatelů stáli na kruhovém pódiu. Po jedné straně Drina, stejně krásná jako Šejn, ovšem jen s náznaky jeho zdráhavé dobrotivosti. Její pavouk jí nehnutě seděl na rameni. Na druhé straně Yumaris, stará věštkyně, jejíž žížala jí umožňovala pozorovat i velmi vzdálená místa. Šejn stál za ní, téměř neviditelný, a tvářil se trochu zaraženě. Ruce měl zkřížené před tělem.

Ovšem teprve při pohledu na netvora v samém středu pódia se Abeke sevřelo srdce hrůzou. Dvoutunová kobra Gerathon měla dlouhé tělo stočené do spirály. Prohlížela si je s pohrdavým úšklebkem. Neustále kmitala obrovským rozeklaným jazykem. Pak otevřela tlamu, odhalila růžový a lesklý chřtán a vysunula a zase zasunula zuby. Vypadaly jako dýky, které by dokázaly zabít i bez jedu. Chtěla je tím představením zastrašit a povedlo se jí to.

Abeke zpanikařila. Ovládla ji hrůza, a než si vůbec uvědomila, co dělá, přivolala Urazu. Leopardice se zjevila Nilojce u nohou a okamžitě začala vrčet a obcházet okolo ní. Abeke už několik dní nepocítila bolest provázející propuštění zvířete, a teď ji ta bolest vytrhla ze šoku. Výjev na pódiu ji však nepřestal děsit.

Kobra byla obtočená okolo mohutného muže oděného v červené kroužkové košili a s tváří ukrytou za rohatou maskou. Abeke z něj neviděla víc než blýskavé oči. Gara v plné zbroji zatím zahlédla jen z dálky, během bitvy u Dínéšova chrámu. Vypadal by jako hrozivý protivník kdekoli a kdykoli, ovšem s kobrou okolo sebe a očima sršícíma záludnou inteligencí… Abeke blesklo hlavou, že je s nimi amen.

„Ticho!“ zařval Gar.

Když se hučící dav utišil, Abeke si vojevůdce znovu prohlédla. Měl sice působivé vzezření, nicméně vedle Gerathon vypadal jako drobeček. Sice se zdálo, že má vše na povel, ovšem Abeke pojala podezření, že do jisté míry je to jen zdání. Při výpravě do Ostrovní země jim Mulop vyjevil pravdu o minulém Požírači, králi Feliandorovi. Že byl pouze loutkou ovládanou Gerathon a Kovem. Možná se totéž dělo i teď. Rozhodla se, že pokud tomu tak je, najde nějaký způsob, jak toho využít.

Mej-lin rychle pošeptala Abeke něco do ucha, jako by tušila, že je to možná poslední příležitost si spolu promluvit. „Zeríf a Aidana už tady nejsou. Možná je vyslali pro Cabarův talisman. Musíme zjistit, kde jsou.“

Mej-lin už zase zněla jako Mej-lin! Abeke pocítila záchvěv naděje. Mej-lin byla určitě také vystrašená, ale přesto v hlavě stále spřádala plány na záchranu. Také se jí ulevilo, když si všimla, že Mej-lin propustila Dží. Panda stejně jako Uraza stála na všech čtyřech a věnovala Gerathon pohled plný zloby. Ty dvě toho spolu spoustu prožily, dokonce byly spojenci – nebo alespoň stály na stejné straně – dokud Gerathon nevyslala minulého Požírače na šílenou misi, během níž Uraza i Dží zahynuly.

Gar promluvil a Abeke se ve vzpomínkách vrátila o několik měsíců zpátky, ke svému prvnímu setkání s ním ještě před tím, než se připojila k Zelenopláštníkům. Byl to tentýž lehký, ale rozhodný, vážný a podmanivý hlas. „Malé Zelenopláštnice. Je správné, že jste propustily Dží a Urazu,“ začal. „I ony by měly být svědky těchto historických událostí. Už jednou pomáhaly dát světu jeho podobu a teď to uvidí znovu.“

Generál si sundal přilbu a Abeke spatřila povědomou tvář pod šedivějícími hnědými vlasy obkrouženými korunkou ve tvaru hada, který požírá vlastní ocas. Tehdy ještě netušila, jakou hrozivou zkázu se Gar chystá seslat na svět. Když viděla Požírače nyní, celé tělo jí ztuhlo strachem i zlostí.

Abeke ucítila, že Mej-lin vedle ní rovněž znehybněla. Poprvé měla příležitost hledět do tváře muži, který zabil jejího otce.

Požírač stál zhruba deset metrů od nich – i když Abeke nepochybovala o tom, že by vzápětí padla mrtvá k zemi, bez potíží by ho na tu vzdálenost mohla zastřelit. Zatoužila po svém luku a šípu.

Poté promluvila Drina a ve chvíli, kdy otevřela ústa, Šejn z nějakého důvodu pobledl. „Strýčku Gare, měl bys Gerathon požádat, aby je přinutila dát ta zvířata pryč. Už jsem se Zelenopláštníky bojovala a vím, jakých záludností jsou schopní.“

Gar se zasmušile zasmál a udeřil pěstí do dlaně. „Drahá Drino, tebe možná Zelenopláštníci přemohli. Zprávy o tvém ponížení mi neunikly. Ale to ještě neznamená, že by někdo z nich mohl ublížit mně.“

Šejn sestru starostlivým pohledem požádal, aby mlčela. Abeke jejich komunikaci zaujatě a trochu nechápavě pozorovala. Myslela si, že Drina má vlastně pravdu – nechat je propustit Urazu a Dží skutečně byla chyba. Současně si ale uvědomovala, že kdyby sama skočila otci do řeči během kmenové porady, pěkně by to slízla. Gar jí otce svou přísností připomínal. Drina si dovolila příliš.

„Máte pravdu, generále,“ poznamenala Gerathon zastřeným hlasem. „Těší mě pohled na to, jak slaboučce a uboze Uraza s Dží vypadají v těch svých nových, maličkých tělech. Přála bych si vedle nich vidět i Brigana s Essix.“

„Třeba bys chtěla, abych s Dží přišla blíž,“ ozvala se Mej-lin vyzývavě. „Abys na nás viděla lépe.“ Zaujala bojové postavení.

„Ale ale, jestli mi chceš posloužit jako svačinka, ráda se o to postarám, neboj se,“ zachrčela Gerathon.

„Jestli nemáš v plánu s námi bojovat nebo nás zabít, pak toto setkání nemá žádný smysl!“ křikla Mej-lin zlostně. „Nic se od nás nedozvíš.“

Gerathon se odplazila od Gara a svinula tělo do menších a menších kroužků. V tmavých očích se jí žlutě zablesklo. Mej-lin celá ochabla a vzápětí se jí rozšířily zorničky. „Rolane,“ řekla strnule. „Já tě ochráním, Rolane.“

Když Abeke spatřila svou kamarádku v moci kobry, sevřelo se jí srdce hrůzou. Nevědomky zvedla ruku, aby si ochránila krk.

Mej-lininy oči opět získaly svůj obvyklý lesk. Vypadala, jako by se probouzela ze sna, rozespalá a zmatená. Pak se zatvářila zděšeně. „Co se stalo?“ pošeptala Abeke.

„Nic,“ odpověděla Abeke rázně.

„Dozvíme se toho od vás víc než dost!“ rozkřikla se Drina. „Vaši Velcí strážci se našim nemohou rovnat.“

„Sestro, mlč,“ zaprosil Šejn.

Mej-lin svěsila hlavu. Abeke tušila, na co její kamarádka myslí, a dělalo se jí z toho zle – nějaká část Mej-lin si přála, aby ji dobyvatelé skutečně zabili.

„Před mnoha měsíci jsem vám vyprávěl o utrpení Stetriolu,“ zaburácel Gar do smíchu a hlaholu shromážděných dobyvatelů. „Že Zelenopláštníci přehlížejí náš kontinent a nechávají jeho lid trpět v izolaci. A nelhal jsem. Ale teď už o pomoc žádat nebudeme. Jsme ve válce. Čung nám možná kdysi dal hodně zabrat, ale zvítězili jsme. Z královského paláce zbyl jenom popel. Amaya a Niloj jsou blízko pádu a Euru obsadíme brzy po nich. Směr, kterým se tato válka ubírá, je nevyhnutelný. Brzy bude propuštěn i opičák Kovo. A nakonec, za pomoci všech talismanů, zavedeme v Erdasu nový řád.“

Při zmínce o Kovovi Mej-lin ožila.

„Máte jen dvě možnosti,“ dokončil Gar. „Buď se k nám přidáte, nebo zemřete!“ Požírač triumfálně zvedl ruku a shromáždění dobyvatelé propukli v jásot.

„Nikdy!“ zaječela Mej-lin, jíž se po tvářích koulely slzy vzdoru a zlosti. „Vraha mého otce může potkat jenom jediný osud – smrt mou vlastní rukou!“

Abeke mlčela a přála si, aby Mej-lin dokázala ovládnout svůj hněv. K dobyvatelům se nikdy nepřidají, ale možná by bylo moudré to nějaký čas předstírat, pokud to znamená, že zůstanou naživu.

Gar se zasmál. „To se dalo čekat. Nejspíš si myslíš, že tímhle svým představením prokazuješ odvahu. Já ale vidím jen bláhovost. Kostky jsou vrženy, ale ty stejně dál hodláš plavat proti proudu. Víš, co se stane lidem, kteří proti proudu plavou příliš dlouho? Utopí se.“

Okázale položil ruku na rukojeť obrovitého meče. „Dám ti jeden den na rozmyšlenou. A potom…“

„Potom nastoupím já,“ dořekla za něj Gerathon. Rozevřela mohutné čelisti a vysunula z růžové tkáně špičaté zuby. Na každém se objevila lesklá zelenožlutá kapička jedu.

Při pohledu na Gerathoniny zuby Abeke zachvátil strach, jaký ještě nikdy nepoznala. Strach, před nímž není úniku, strach beznaděje. Na nádvoří zavládlo napětí. I ve své panice si Abeke povšimla jedné věci: Dobyvatelé mají z Gerathon také strach.

Gerathon zuby pomalu schovala a zavřela tlamu. Na spodní čelisti jí zůstala viset kapka jedu. Vyplázla dlouhý rozeklaný jazyk a setřásla ji.

Jed přistál na Drinině botě.

Dívka začala zuřivě kopat kolem sebe ve snaze zbavit se té odporné tekutiny co nejrychleji. „To je hnus,“ zamumlala.

Při jejích slovech dobyvatelé zmlkli. Vtom jako by si Drina uvědomila svůj přestupek a ruka jí vylétla k ústům.

„Drino,“ ozval se do ticha Garův hlas. „Předstup.“

„Cože?“ pípla Drina rozechvěle. Bojácně se ohlédla po bratrovi. Ten jen vypoulil oči a zaťal zuby. Nemohl sestře pomoci.

„Předstup,“ zasyčela Gerathon a obtočila své silné tělo okolo dívčiných kotníků. Drina se snažila neupadnout, když se jí hadí šupiny zařezávaly do kůže. „Udělej, co ti pán říká.“

Drina se došourala před Gara. Pavouk jí rozrušeně přebíhal z jednoho ramene na druhé. „Omlouvám se, generále Gare, nechtěla jsem…“

„A teď,“ přerušil ji, „přistup ke mně.“

Abeke v hrůze sledovala, jak Drina se sklopenou hlavou kráčí ke Garovi. „Natáhni ruku,“ rozkázal.

Drina poslušně zvedla ruku před sebe, dlaní vzhůru. Třásly se jí prsty.

„Dostala jsi za úkol získat talismany, které Zelenopláštníci shromáždili na Zeleném hradě. Nesplnila jsi ho.“

Drina nehnutě stála se zděšením ve tváři. „Strýčku, prosím!“ vykřikla. „Měli příliš pevnou obranu.“

Gerathoniny oči opět zežloutly a pavouk na Drinině rameni – její spirituální zvíře – se zaklonil a pozvedl přední nohy. Byl ovládán Velkým strážcem. Kymácel se ze strany na stranu, jako by se ocitl v neviditelném proudu. Pak seběhl po Drinině těle a třesoucí se natažené paži až k bledé kůži na zápěstí. Znovu se zastavil s předníma nohama ve vzduchu. Strnul v útočné pozici.

„Neúspěch se trestá jen jediným způsobem, neteřinko,“ pokračoval Gar odevzdaně. „To platí i pro tebe.“

Pavouk upíral všechny své oči na Gerathon, která ovládla jeho mysl, a jako v transu se kolébal dopředu a dozadu.

Usmívající se kobra téměř neznatelně kývla.

Když pavouk zvedl kusadla, Drina přimhouřila oči. Abeke tušila, že se pokouší získat nad svým zvířetem vládu.

Jenže velký pavouk teď byl v moci Gerathon. Drina musela vypít Žluč, stejně jako všichni ostatní dobyvatelé. Přestala se snažit pavouka ovládnout a třepala rukou, aby se ho zbavila. On však obtočil nohy okolo jejího zápěstí a držel se pevně.

Vtom s překvapivou rychlostí přiskočila Yumaris. Chytila dívku za ruku, krutě s ní škubla a přinutila ji přestat s rukou třást. „Teď!“ zasyčela Yumaris. „Dokonči to!“

„Prosím, Gerathon…“ žadonil Šejn.

Slova mu ovšem vyschla v hrdle, když se pavouk tiše a čistě zakousl Drině do zápěstí.

Drina krvácela, jako by ji někdo bodl: tak velká kusadla pavouk měl. V bolestech zalapala po dechu a podlomila se jí kolena. Téměř okamžitě se jí zavřely oči a padla k zemi. Po několika vteřinách se přestala chvět.

Shromáždění dobyvatelé chvíli ochromeně mlčeli.

Pak Yumaris rozechvělým, ale silným hlasem zvolala: „Sláva krokodýlímu králi!“

Diváci vyskočili na nohy a zakřičeli v odpověď: „Sláva krokodýlímu králi!“

Abeke zpozorovala v mnoha tvářích strach. Nikdo z nich se nechtěl stát další obětí Gerathonina hněvu. Teprve v tu chvíli jí to došlo: tohle odporné představení nebylo jen pro ni a Mej-lin – stejně tak bylo určeno všem shromážděným vojákům. Každý dobyvatel, od bojovníků až po jejich velitele, byl v této válce vězněm.

Všichni se stali Gerathoninými loutkami.

Jediný, kdo se nepřipojil k jásotu, byl Šejn. Mlčel a oněměle hleděl před sebe. Zamířil k sestřině mrtvole, ale Gerathon jeho směrem mrskla hlavou a varovně zasyčela.

„Nevyvolávej v nás podezření, že jaká sestra, takový bratr, Šejne.“ Její slova se téměř ztratila v jásání davů. „Teď je čas, abys prokázal svou loajalitu.“

„Ano,“ přitakal Šejn tak tiše, že ho Abeke sotva slyšela. „Máte pravdu.“

Šejn zvedl hlavu a Abeke s překvapením zjistila, že se dívá přímo skrz Gerathon – na ni. Do řevu dobyvatelů, vrzání jejich zbrojí a řinčení zbraní se Šejnovy rty pohnuly. Chvíli trvalo, než pochopila, co říká.

„Šest, pět, čtyři…“ Odpočítával!

Moudré Yumaris však nic neuniklo. Když zahlédla Šejnovy pohybující se rty, vytřeštila oči. „Pozor!“ zařvala a ohnala se po něm svou sukovitou holí.

Mladík vyrazil a skočil po Garovi. Yumaris mu překvapivě hbitě zastoupila cestu. Srazili se a v pádu se zhroutili přímo na krokodýlího krále. Gar se sotva zachvěl, zato stará dobyvatelka už nevstala. Šejn před zaraženým Garem rychle vyskočil na nohy a tasil šavli. Nezaútočil však. Namísto toho se rozeběhl k Abeke a Mej-lin.

Uraza vyrazila vpřed, jako by před ním chtěla Abeke bránit. Nilojka ji však přivolala zpět. Leopardice se zmateně zastavila s tlapou ve vzduchu a upřela na Abeke své fialové oči. Šejn proběhl okolo Urazy a hodil šavli Mej-lin. Ta ji zručně chytila v letu.

„Zabili moji sestru,“ vrčel Šejn zlostně. „Přinutili ji…“

„My jsme to viděly!“ opáčila Abeke, načež se přikrčila a zvedla zaťaté pěsti. Na přemýšlení nebyl čas. Dobyvatelé se zotavovali z otřesu a vrhali se vpřed. Jestli měly Abeke s Mej-lin nějakou naději na útěk, musely jednat okamžitě. „Kam jdeme?“

Šejn ukázal na jedno místo na nádvoří. Bylo plné dobyvatelů, Abeke ovšem musela důvěřovat jeho úsudku, že se jim tamtudy podaří nějak uprchnout. Prchali po pískovcové dlažbě, Dží je bránila z jedné strany a Uraza z druhé. Mej-lin v běhu šermovala šavlí, zkoušela si její váhu. Připravovala se na bitvu.

Gerathon rozevřela čelisti a ukázala zuby dlouhé jako oštěpy. Hbitými pohyby těla kličkovala přes nádvoří, aby je zastavila. Kobra byla děsivě rychlá – už to vypadalo, že je každým okamžikem dostihne. „Šejne…!“ upozornila ho Abeke.

„Já vím!“ vyštěkl.

Jakmile se přiblížili k dobyvatelům na okraji, Abeke pochopila, proč Šejn zvolil právě tuto cestu. V jednom průchodu stálo pět nepřátel, ale dva z nich sklonili zbraně – museli to být Šejnovi přátelé.

Další tři přátelé nebyli.

Přikrčili se a pozvedli meče.

Uraza k nim doběhla jako první. Rozeběhla se po nádvoří, vrazila do nejbližšího dobyvatele jako letící oštěp a přimáčkla ho k zemi. Okamžitě se otočila k dalšímu. To už však na místě byla i Mej-lin, která dopadla na ruce a kopla dobyvatelku do kolene. Vzápětí sebrala její meč a úderem jílce ji zbavila vědomí. V cestě už jim tedy stál jen jeden bojovník. Abeke opět zatoužila po luku. Jenže ho neměla. Bez Mej-linina výcviku v bojových uměních přesně nevěděla, jak by měla do souboje přispět. Když proti ní poslední dobyvatel máchl mečem, zůstala stát jako přimrazená.

Šejn měl situaci pod kontrolou. Přiběhl k muži z boku a vrazil mu ramenem do břicha. Svalili se spolu na zem a v okamžení byl dobyvatel v bezvědomí. Šejn opět vyskočil na nohy a popoháněl ostatní.

Abeke se držela těsně u Šejna, dobře si vědoma blížící se siluety Gerathon. Zato Mej-lin se s Šejnovou šavlí v jedné ruce a dobyvatelčiným mečem v druhé otočila proti davu pronásledovatelů.

„Mej-lin, co to děláš?“ vykřikla Abeke. Pak ale pochopila, kdo je Mej-lininým cílem: Gar. Generál dobyvatelů se zuřivým výrazem pochodoval směrem k nim. Mej-lin se přikrčila se zbraněmi v pohotovosti.

Dží stála na zadních mezi Mej-lin a Abeke a dívala se z jedné na druhou. Gerathon už se dostala téměř na dosah a panda se pomalu otočila čelem k ní. Boj s velkou kobrou a Požíračem byl předem prohraný – museli Mej-lin připomenout, že neohrožuje jen sebe, ale i ostatní.

„Teď na to není čas!“ zařval Šejn. „Jestli chceš utéct, musíš jít se mnou!“

„Udělej to kvůli Dží, Mej-lin!“ zkusila to Abeke.

Když se Mej-lin otočila a spatřila, že Dží stojí Gerathon přímo v cestě, sklonila zbraně. Obě zamířily k ostatním a Mej-lin v poslední chvíli odrazila svými meči úder dobyvatelského kyje. Pod jeho nárazem zahekala a padla na kamennou podlahu, ale okamžitě se odkulila stranou a zase vyskočila na nohy.

Šejn vedl úprk klenutou chodbou ústící u vodního příkopu, který se táhl po obvodu hradeb usedlosti. Uraza běžela jako druhá a ostatní za ní.

„Ta loď, která tě odvezla z Okaihí,“ supěl Šejn v běhu, „patří mojí rodině. Kotví v přístavu na druhém konci města. Jestli se k ní dostaneme první…“

„Chápu,“ odsekla Abeke a vyrazila sprintem vpřed.

Běželi podél hradeb a okolo něčeho, co vypadalo jako dobyvatelská zbrojnice, až před sebou zahlédli velké nilojské přístavní město s hranatými domky z pálených cihel. Dobyvatelé museli být všichni shromážděni na nádvoří a prchajícím se podařilo získat náskok – vypadalo to, že před sebou nemají žádné nepřátele. Šejn se dobře vyznal v křivolakých uličkách a hluk za nimi stále slábl. Hnali se okolo zabedněných obchodů, prázdných jídelních stanů a opuštěných cvičišť.

Abeke uslyšela racky a došlo jí, že už musejí být blízko přístavu. Šejn začal zpomalovat a provedl je neoznačeným vstupem do vlhké budovy. Zavřel za nimi dveře a začal se přehrabovat hromadou provlhlých a shnilých beden u zdi. „Než dobyvatelé tohle město zabrali, bývala tu celnice,“ vysvětloval. „Nečekal jsem, že někam poplujeme, takže nemáme připravené zásoby na cestu. Ale v těchhle starých bednách je jídla a pití dost, pokud vám nevadí suchary a spousta zkvašené třešňové šťávy. Každý popadněte jednu a jdeme rovnou na loď.“

Abeke se chopila té nejtěžší bedny, jakou uzvedla. Šla za Šejnem přes rozlehlou zatuchlou místnost, a teprve když se zastavila u druhých dveří, došlo jí, že Mej-lin není vedle ní. Otočila se a spatřila ji, jak nehnutě sedí vedle Dží mezi bednami se skloněnou hlavou a sepjatýma rukama. „Co se děje?“ zeptala se Abeke netrpělivě. „Musíme jít, Mej-lin.“

Mej-lin k ní zvedla uslzené oči. „Já nejdu.“

„To si ze mě děláš legraci,“ ucedil Šejn. „Zabijou tě za pokus o útěk, je ti to jasné?“

„Gerathon mě může využít, kdykoli se jí zachce. Může mě přinutit se zabít, stejně jako přiměla toho pavouka, aby zabil Drinu. Nebo mým prostřednictvím zabije Abeke. Nemůžu s vámi jít. Není to bezpečné.“

„To je mi jedno!“ odsekla Abeke. „Já tě neopustím.“

„Uvažuj rozumně,“ řekla Mej-lin. „Takhle to bude nejlepší. Dokud budu s vámi, nemůžete je porazit. Gerathon díky mně zjistí, kde jste. Nebo provede ještě něco horšího. Je to tak.“

Dží udělala krok k Abeke a Šejnovi, beznadějně se ohlédla k Mej-lin a udělala další krok. Bylo jasné, že sama neví, co má dělat.

„Má pravdu, Abeke,“ pronesl Šejn tiše. „Je nebezpečná. Já ani ty jsme se Žluči nenapili. Získali jsme svá zvířata přirozeně.“

„Mej-lin, ty tady chceš zůstat, aby ses mohla pomstít Garovi!“ obořila se na ni Abeke. „Přiznej, že je to tak.“

„To chci samozřejmě taky,“ uznala Mej-lin. Se slzami v očích se zadívala na šavli ve svých rukou. „Ale hlavně už ti nechci znovu ublížit. Pomoz mi, abych vám už nemohla ublížit. Prosím.“

Abeke se začala třást brada a musela zatnout všechny svaly v těle, aby se nerozklepala celá. V hloubi duše věděla, že Mej-lin má pravdu. Na základně dobyvatelů neměla Mej-lin pro Gerathon žádnou cenu jako špion nebo vrah. Ale ve chvíli, kdy Mej-lin uprchla, se jí mohla kdykoli zmocnit. Nakonec neochotně přikývla. „Vrátíme se pro tebe,“ řekla. „Slibuju.“

Mej-lin šla Abeke obejmout. „Je mi to líto,“ zašeptala chraptivě. „Všechno. Byla jsi lepší kamarádka, než jsem si zasloužila.“

Abeke ucítila v očích slzy. Pevně je zavřela a přitiskla Mej-lin k sobě.

„Taky je mi to líto, Mej-lin,“ ozval se Šejn za nimi. Abeke se otočila a podívala se na něj. Mnul si ramena. Na někoho tak vysokého a silného vypadal překvapivě jemně. „Kdybych jen strýce prohlédl dřív… možná by tvůj otec, nebo Drina…“ zlomil se mu hlas. Povzdechl si a zavrtěl hlavou. „Díky za tvoji oběť. Vynasnažím se, abych ji dobře využil. Budu chránit Abeke a společně najdeme způsob, jak mého strýce zastavit.“

Mej-lin ho chvíli mlčky pozorovala a měřila si ho pohledem. Potom krátce přikývla, zjevně spokojená s tím, co viděla.

Šejn se obezřetně rozhlédl po přístavní hrázi. „Slyším kroky. Musíme jít.“

„Tak už nechte řečí,“ opáčila Mej-lin a otřela si oči. Dží si opřela hlavu o její bok. „Běžte už!“

Šejn otevřel dveře vedoucí do malého přístavu – byl skoro opuštěný. V ranním světle se jím nesly skřípavé zvuky lodí. Abeke zvedla bednu a šla za Šejnem do přístavu. Uraza našlapovala vedle ní, přikrčená, se sklopenýma ušima a ostražitým pohledem.

„Pokud se nám nějak podaří dostat se na Zelený hrad, zabijí mě Zelenopláštníci, jakmile mě uvidí?“ zeptal se Šejn.

„Zachránils mi život,“ opáčila Abeke. „Dohlédnu na to, aby ti neublížili.“

„Díky,“ vydechl Šejn s úlevou v hlase.

Cestou přes přístav Abeke nemyslela na Šejna, ale na Mej-lin. Kdy se spolu zase uvidí? A podaří se jim najít způsob, jak Mej-lin dostat ze spárů Žluči?

Říkala si, že Mej-lin se musí cítit tak bídně a opuštěně, že ji určitě děsí vyhlídka na to, jak bude muset mezi dobyvateli přežívat úplně sama. Přála si, aby ji mohla obejmout ještě jednou. Když hodila bednu na palubu Šejnovy lodi a chystala se vyskočit nahoru sama, ohlédla se k celnici.

Mej-lin téměř nebyla vidět. Abeke ji zahlédla jen díky Uraziným schopnostem. Seděla uvnitř celnice, napůl skrytá v tmavém koutě. Překláněla se a mávala a oči se jí ve tmě leskly. Vedle ní Abeke rozeznala ještě černý obrys Džíiny tlapy.

Také zamávala a vyskočila na palubu vyhřátou sluncem. Uraza měkce přistála vedle ní. Najednou Abeke nemohla popadnout dech, a nebylo to tím během. Sevřela ji úzkost vyvolaná děsivou jistotou, že Mej-lin už nikdy neuvidí.

8.
OÁZA

Conor ze svého úkrytu ve vysoké trávě pozoroval dobyvatele, jak se snaží proklestit si cestu pštrosím průsmykem. Irtike zabořila hlavu do tlustých žlutých listů, protože už se na to krveprolití nemohla dívat. Ale Conor, Rolan a Tárik – a Lumeo s Hadiočkem – ho sledovali pozorně.

Jezdci, které viděli prve, museli být dost špatně organizovaní. Tato armáda pochodovala jednotným krokem, vpředu jízda a těsně za ní pěchota následovaná lučištníky. Průvod uzavírali velbloudi naložení zásobami, které se smutně sklopenými hlavami vedli zajatí Nilojci. Jak se armáda blížila k průsmyku, kůže na uniformách vojáků skřípala a vrzala. Pštrosi se odvážně rozestavili na jižním konci stejně jako prve, proti stovkám pochodujících dobyvatelů však působili směšně.

„Zeríf,“ poznamenal Tárik a ukázal na vysokého dobyvatele v čele pěchoty. Conor zamžoural a spatřil, že je to skutečně onen pohledný muž s krátce střiženou bradkou, který zajal Mej-lin a Abeke. „Posílají jednoho ze svých nejdůležitějších vůdců,“ přemítal Tárik. „Zlatý lev je očividně pro jejich plány klíčový.“

„Ti pštrosi je v žádném případě nemůžou zastavit,“ navázal Conor. „A my můžeme jenom doufat, že Brigan a Essix zlatého lva získají dřív, než se dobyvatelé dostanou k oáze.“

Rolan na něj smutně pohlédl. Conor znervózněl a ucítil na čele kapky potu.

„To jsem se vám snažil říct,“ přiznal Rolan. „Brigan s Essix asi zlatého lva nezískají. Když jste mě přitáhli zpátky, měli dost velké potíže. Musím se na Essix zase napojit.“

„Potíže?“ Conorovi se stáhl žaludek. „Jaké potíže?“

Tárik se zamračil. „Musíme zariskovat a poslat tě zpátky. Jdi, Rolane. My tady zatím vymyslíme, co dál.“

Rolan okamžitě zavřel oři. Conor sledoval, jak jeho tělo ochabuje a oči se mu za víčky rychle pohybují. Několikrát mělce vydechl. Teď budou muset počkat, až se vrátí s nějakou zprávou. Dobrou, anebo špatnou.

Conor se mezitím opět zaměřil na dění v průsmyku.

První jezdci už dorazili k pštrosům. Stejně jako předchozí skupina dobyvatelů odhodlaně pokračovali kupředu a stejně jako oni padli, jakmile se přiblížili k ptákům. Pštrosi je s ohromující přesností nakopli silnýma nohama do přileb. Vojáci narazili na skalní stěnu a už nevstali.

Conor se nedivil, že Zeríf vede až další skupinu – očividně si přál, aby první úder schytali jiní. Když se první voj zhroutil a pštrosi se chystali k dalšímu útoku, Zeríf náhle vydal rozkaz.

Řady vojáků se zastavily a lučištníci vyslali mrak šípů.

Pštrosi se zmateně otáčeli a vzápětí začali klesat k zemi. Během pár vteřin bylo po všem. Zbývající pštrosi se rozutekli a dobyvatelé se vrhnuli do průsmyku. Zeríf tryskem dojel do čela armády, aby s vítězným pokřikem vedl své muže ke Cabarově oáze.

Conor měl chuť rozběhnout se dolů a zaútočit, jenže on a jeho přátelé neměli proti takové přesile šanci, navíc bez Brigana a Essix. Při připomínce Briganovy nepřítomnosti by nejradši zabořil hlavu do předloktí – jako by mu chyběl kus vlastního těla. Namísto toho však držel hlavu hrdě vzhůru. Věděl, že přátelé ho potřebují. Že Brigan ho potřebuje.

Trvalo nejméně půl hodiny, než se celé vojsko procpalo úzkým průsmykem. Pak vyrazilo rovnou do pouště, kde se nad ním brzy zvedl oblak žlutého prachu.

Když poslední dobyvatelé zmizeli v poušti, Irtike přiložila ucho k zemi a přitiskla si Hadiočka k hrudi.

„Co se děje?“ chtěl vědět Conor. Drobná dívka mu naznačila, ať je zticha.

Nakonec odpověděla. „Koně těch mužů, které zabili pštrosi, se rozutekli, ale teď se zase zklidnili a shromažďují se na druhé straně pohoří. Sice nejsou vidět, ale já cítím vibrace od jejich kopyt.“

Conor se podíval na Tárika s nadějí v očích. „Když pojedeme na koních a budeme jenom čtyři, mohli bychom je předhonit.“

Tárik už stál na nohou. „Jdeme.“

Conor se podíval na Rolanovo tělo ležící v trávě. Jak sledoval dění v Essixině mysli, pohybovaly se mu rty. „A co Rolan? Nemůžeme ho tady jen tak nechat.“

„To jistě ne,“ přitakal Tárik. Vzal Rolana do náručí a nesl ho dolů ze svahu jako nemocné dítě. Conor a Irtike si rychle posbírali věci a vydali se za Tárikem.

Doběhli ho právě ve chvíli, kdy našel koně klidně se pasoucí přesně na místě, které popsala Irtike. Tím si jejich malá společnice vysloužila Conorův obdiv.

Tárik velmi opatrně položil Rolana břichem dolů na hřbet jednoho z koňů a řemínky sedla mu přetáhl přes záda. Conor si vybral koně pro sebe a přivázal si vak k sedlu. Irtike ze svého koně sedlo sundala a mrštně mu vyskočila na holý hřbet.

Zpočátku jeli klusem, dokud se nepřesvědčili, že za sebou armáda dobyvatelů nenechává hlídky. Jakmile si byli jisti, že jsou v relativním bezpečí, pobídli koně do trysku. Tárik je vedl širokým obloukem, aby nepřátelskou armádu nepozorovaně objeli.

Když odbočili, Rolanovo tělo začalo sklouzávat ze sedla, až mu hlava visela u koňského boku. Conor měl o kamaráda strach, a tak všechny málem zastavil. Vtom si ale všiml, že Rolan ospale vrtí hlavou. Když otevřel oči a spatřil pod sebou rychle ubíhající písek, překvapeně vyjekl.

„Vítej zpátky!“ zakřičel Conor do hučícího větru a usmál se na Rolana.

Rolan se s hlasitým reptáním vytáhl na koně, a dokonce se mu podařilo za jízdy se odpoutat a posadit se do sedla. „Jízda na koni není zrovna moje oblíbená kratochvíle!“ křikl.

Jeho kůň odpověděl zařehtáním.

„Asi tě taky moc nemusejí,“ škádlil ho Conor.

„Pojďte si poslechnout, co jsem zjistil o Briganovi a Essix,“ křičel Rolan. Tárik a Irtike navedli koně blíž, aby ho při jízdě lépe slyšeli.

„Brigan je naživu,“ hlásil Rolan. „Postavil se Cabarovi, jenže tomu lenochovi se nechtělo bojovat. Poslal za sebe svoje lvice. Brigan by si s nimi poradil, ale pak ho zezadu napadla smečka divokých psů. Dokonce ani Briganovy vůdcovské schopnosti nezlomily Cabarovu nadvládu nad nimi.“

„Ne!“ vykřikl Conor. „Je v pořádku?“

Rolan chmurně přikývl. „Celkem jo. Essix odstranila dost psů na to, aby Brigan zůstal na nohou. Ale musel se dát na ústup. Schovává se někde v oáze. Když utekl, Essix vzlétla nad oázu a teď Brigana nevidí.“

„A zlatý lev?“ houkl Tárik.

Rolan se vzepřel v třmenech a poposedl si, aby neupadl. „Pořád ho má Cabaro.“

„Zatím,“ odtušila Irtike. „Jsem přesvědčená, že vůbec netuší, že se na tu jeho milovanou oázu valí dobyvatelské vojsko.“

Rolan na okamžik zavřel oči, pak je znovu otevřel a zaclonil si je proti jižnímu slunci. „Essix nám letí naproti.“

„Řekni jí, ať zůstane nad oázou,“ žadonil Conor. „Popros ji, ať se pokusí najít Brigana.“

„Takhle s ní mluvit neumím,“ povzdechl si Rolan. „Ale myslím, že se něco pokazilo.“ Pevně sevřel otěže v rukou a zavřel oči. Zamračil se. „Počkat!“ Když je znovu otevřel, měl pohled plný strachu. „Průsmykem za námi jednou další dobyvatelé. Asi stovka.“

Conorovi přeběhl mráz po zádech. Kůň jako by vycítil jeho nervozitu a uhnul ze směru. Conor mu musel tvrdě přitáhnout opratě, aby ho přinutil vrátit se k ostatním.

Když se ohlédl, spatřil na severním obzoru stín, od něhož se zvedal oblak prachu. Vlnící se černé tělo. Zatím se zdálo být malé, rychle však rostlo. Byl to had a Conor znal jen jednoho hada takových rozměrů.

Gerathon.

Otočil se dopředu, směrem k další skupině dobyvatelů.

„Jsme v pasti,“ vyjádřil Tárik nahlas Conorovu myšlenku. „Převezli nás.“

„Musíme do oázy!“ rozhodl Conor. „Tady jsme pro ně snadný cíl. Musíme se někde schovat.“

„A pak nám stačí porvat se s pár divokými psy a lvy!“ zařval Rolan. „Hlavně měj břidlicového slona pořád na krku, Conore. Bez něj by už Brigan padl.“

Conor měl pocit, že divocí psi a lvice představují mnohem menší překážku než samotná Gerathon. A Zeríf. Zvlášť se stovkami dobyvatelů v zádech.

Essix se střemhlav snesla z nebe a roztáhla křídla právě včas, aby Rolanovi přistála na rameni. Ten se upřeně díval před sebe a sotva si jí všiml. „Vidím, jak se v oáze chvěje několik stromů, na levé straně. Tam asi bude Brigan. Když si mákneme, snad se tam dostaneme dřív než dobyvatelé.“

Nebylo třeba se o ničem domlouvat. Tárik stočil koně do správného směru a už brzy měli oázu před sebou jako na dlani. Když Conor zahlédl mohutné šedé tělo pohybující se na jižním okraji, zaradoval se. Okolo Brigana se pohybovalo několik menších hnědých siluet, takže byl zčásti v poušti a zčásti v oáze.

Hnali se směrem k vyčerpanému vlkovi. Conor zvedl sekeru a připravil se k útoku. Ovšem když se dostali blíž, zjistili, že divocí psi se bojí opustit oázu. Brigan stál na písku, oni se však drželi mezi stromy, kňučeli a naprázdno cvakali čelistmi.

Brigan spatřil blížícího se Conora. Zavrtěl ocasem a Conor se radostně zasmál. Potom si ale uvědomil, kolik ran si vlk odnesl. Přes hustou srst nebylo možné vidět každý šrám, na většině jeho kožichu se však leskla zaschlá krev.

„Škoda že tady není Dží,“ posteskl si Conor, když u Brigana seskočili z koní. Obří vlk se k němu hned rozběhl a strčil ho vlhkým čumákem do boku tak silně, že hoch málem upadl. Conor nedbal na krev a hladil ho po srsti. V Briganově zájmu se pokoušel zachovat klid. „Potřebuješ ošetřit.“ Pak už se neudržel a pevně objal jeho nohu. „Tolik jsi mi chyběl!“

Když psi uviděli další protivníky, s vrčením se stáhli hlouběji do oázy. Brigan se svalil na zem a Tárik mu prohlédl zranění. „Většinou jen povrchové škrábance,“ zhodnotil. „Myslím, že bude v pořádku. Ale je hrozně vyčerpaný a jen tak se nezotaví.“

Conor přitiskl obličej k vlkově čenichu. „Slyšel jsi to? Musíš odpočívat.“

„Já bych mu moc rád nějaký čas k odpočinku dopřál,“ zabručel Rolan s pohledem upřeným k asi půl kilometru vzdálenému oblaku prachu nad dobyvatelskou armádou. „Jenomže my žádný čas nemáme. Buď přesvědčíme Cabara, aby nám dal zlatého lva, nebo se vzdáme dobyvatelům.“

Irtike ukázala na řadu padlých stromů, které Brigan srazil při honičce s divokými psy. „Ti psi ustupovali tudy,“ podotkla. „Myslím, že právě tam najdeme i Cabara. Cítím od středu oázy silné vibrace.“

Conor přikývl. „Jdeme.“

Brigan vyrazil jako první, opatrně kulhal přes popadané stromy. Díky břidlicovému slonovi byl tak veliký, že hladce překročil i ty nejsilnější kmeny. Ostatní to měli náročnější. Koně, kteří by hustou džunglí neprošli, nechali na okraji a dál pokračovali pěšky.

V jednu chvíli je Brigan musel jednoho po druhém přenést. Něžně zvedl každého za límec a držel je v zubech jako štěňata. Conor si říkal, že pohled na mohutného Tárika bezbranně visícího od Briganovy tlamy snad nikdy nezapomene. Dokonce i v tak zoufalé situaci bylo těžké se nerozesmát.

Conor náhle ucítil povědomý pach, který znal už z Okaihí, zpočátku ho ovšem nedovedl zařadit. Pak mu došlo, že takhle páchl ten osamělý lev, s nímž se tam setkali. Už už se chystal přátele varovat, ale nakonec to bylo zbytečné.

Brigan překročil poslední strom a dovedl je k laguně uprostřed oázy. Na klidné modré hladině se odrážely obláčky plující po obloze. Ty čtyři lvice byly nedaleko, dvě olizovaly rány svých družek. Musely být po rvačce vyčerpané. Když jejich skupinka vešla na mýtinu, lvice sice ostražitě otočily hlavy, zůstaly však ležet.

Proč by se také zvedaly, když tu byl odpočatý Cabaro povalující se na druhém břehu? Když spatřil skupinu příchozích, pomalu vstal a protáhl se, aniž by z nich spustil oči. Obešel lagunu a přišoural se ke lvicím. Ty vedle něj vypadaly jako koťátka. Cabaro musel mít nejméně tři metry na délku a pohyboval se s lehkou elegancí a očividnou silou.

„Zelenopláštníci,“ pronesl sametovým hlasem. „Mí nejméně oblíbení lidé. Netuším, jak jste se dostali přes mé pštrosy, ovšem mělo vám dojít, že tady nejsou lidé vítáni. Raději byste měli odejít dřív, než se skutečně rozčílím.“

Conor chtěl něco říct, najít nějaký způsob, jak Cabara přesvědčit, aby jim pomohl ochránit zlatého lva před dobyvateli. Kdy však otevřel ústa, ve strachu nebyl schopen vydat ani hlásku.

Rolan se naštěstí nenechal tak snadno rozhodit. Odhodlaně vykročil kupředu s dýkou v ruce, byť proti Cabarovým zubům vypadala jako směšná hračka.

„No jasně,“ vypnul hrdě prsa. „A ty bys měl radši… sklapnout.“

Když Essix podrážděně vřískla z koruny palmy nad nimi, Rolan k ní zvedl hlavu. „Dej si pohov, Essix. Máme za sebou dlouhej den.“

Cabaro zakoulel zlatýma očima. „Essix, kterou jsem znal, bývala Velký strážce, ne skřehotavý ptáček, co poslouchá lidi na slovo. Víš, jistě, že Essix není ve skutečnosti papoušek?“

Sokolice naštvaně zavřískala.

„Cabaro,“ ozval se Tárik a vystoupil proti němu s otevřenou dlaní jedné ruky, přičemž druhou sklonil Rolanovu dýku k zemi. „Jmenuji se Tárik. Přišli jsme tě varovat, že dobyvatelé jsou na okraji oázy a právě teď se chystají vniknout dovnitř. Budou tady každým okamžikem. Nebudu skrývat pravdu, že věříme, že v rukou Zelenopláštníků bude tvůj talisman nejbezpečnější – teď však potřebujeme tvoji sílu. Ztrácíme cenný čas. Je tady Požírač a Gerathon. Prosím, dovol, abychom ti pomohli. Nech nás všechny utéct a promluvíme si později.“

Cabaro poslouchal s očividným pobavením, ovšem když se Tárik zmínil o Gerathon, v očích mu probleskl strach. Zřejmě se chystal odpovědět, když vtom vystoupil Brigan. Držel hlavu nízko, nikoli poníženě, ale ve zvláštní úctě. Oba Velcí strážci se dlouze dívali jeden druhému do očí. Conor si mohl jen představovat, co si těmi pohledy asi sdělují.

Cabaro začal rozrušeně olizovat svůj talisman. Zavěsil si obří přívěsek na tlapu. „Já se o sebe v boji postarám – žádný živý tvor mě dosud neporazil, ani Gerathon. Jestli se odváží zaútočit, popadnu ji pod tou její trojúhelníkovou hlavou a budu s ní třást tak dlouho, dokud nepojde. To bude moje odpověď na její útok.“

Conor se navzdory situaci pousmál. Něco takového by rád viděl na vlastní oči.

„Ovšem vy mi neříkáte nic nového,“ pokračoval Cabaro. „Mí zvířecí zvědové se pohybují v celé Niloji i za jejími hranicemi a přinášejí mi zprávy z ostatních kontinentů. Mezi prvními jsem se dozvěděl o návratu Požírače i o vysvobození Gerathon, což vy Zelenopláštníci o sobě tvrdit nemůžete. A stejně tak jsem věděl, že si přijdou pro můj talisman. Budou ho potřebovat, aby osvobodili Kova, jehož žalář je pevnější. Byl jsem si dobře vědom toho, že moje milovaná samota jednoho dne skončí.“

Cabaro pochodoval po břehu laguny. Občas po svých návštěvnících vrhl něco jako úsměv – zjevně si jejich pozornost vychutnával. „Nikdy ale neudělám, o co mě žádáte, hlavně proto, že o to žádáte vy. Možná bych vyhověl Briganovi nebo Essix, pokud by přišli sami za sebe. Ale jakmile jsem zjistil, že jsou ve spojení s lidmi – že při svém obrození se stali vašimi nástroji – v tu chvíli čtyři Padlí ztratili moji podporu. Kdyby se všechna zvířata spojila a zničila dobyvatele i Zelenopláštníky, každého rádoby krokodýlího krále, pak by jejich svět měl naději. Jenže my dáváme lidem příliš mnoho svobody. Proč by nás teď mělo překvapovat, jak jsou zkažení? Osud světa byl zpečetěn v první chvíli, kdy ho lidé ovládli. Zatímco z nás se stali pouzí služebníci.“

Brigan začal tiše vrčet a Essix zaujala vzdorný postoj s ostrým zobákem zvednutým do výšky. Conor přemítal, co si asi ve skutečnosti myslí, ovšem jejich závěr byl jasný – postavili se na stranu Zelenopláštníků.

Conor konečně našel slova. „Jako Suka,“ řekl. „Zlomil jsi nad světem hůl, stejně jako lední medvědice Suka.“

Cabaro se chrčivě zasmál. „Ne. Suce šlo jen o to, aby si prodloužila život. Myslím, že dlouhé roky chladu jí poškodily mozek. I já viděl blížící se konec našich dní, ale rozhodl jsem se je prožít – strávit je v pohodlí a společnosti přátel.“

Rolan se zamračil. „Conore, takhle nějak jsem mluvil, když nás Olvan požádal, abychom se přidali k Zelenopláštíkům? Jestli jo, máš dovoleno mě praštit. Jednou. Do ramene.“

Cabaro se líně ploužil okolo laguny. Něco v jeho pohledu však Conora znervózňovalo. Pak mu došlo, co to je: lev se pomalu blížil k nim.

„Pozor…!“ vykřikl.

Cabaro se odrazil. Vylétl vysoko do vzduchu a s roztaženými tlapami mířil přímo na Briganův hřbet. Zakousl se mu hluboko do krku a pevně stiskl. Vahou svého těla přitlačil Brigana k zemi. Vlk jen přidušeně lapal po dechu.

Rolan s napřaženou dýkou přiskočil ke lvovi. Cabaro byl tak velký a navíc ležel na Briganovi, že hoch nedosáhl výš než na tlapu. Zapíchl dýku hluboko do jednoho z polštářků na Cabarově noze. Cabaro se zlostné ohlédl, zařval, až se zatřásla země, a stiskl vlka ještě silněji.

Brigan vypoulil oči a rozevřel tlamu. Teď už vůbec nemohl dýchat. „Vždyť ho udusí!“ vykřikl Conor a se sekerou nad hlavou se rozeběhl proti obrovskému lvovi.

„Pozor na ty lvice!“ křikla Irtike. Šelmy se snažily skupinu obejít, aby mohly zaútočit zezadu. Tárik tasil meč a otočil se čelem k nim. Když se rozmáchl, lvice zaváhaly.

Rozzuřený Conor začal bezhlavě šplhat po Briganově srsti. Krok po kroku se blížil, až sevřel v prstech lví kůži. Jakmile se Conor dostal až na Cabarova žebra, napřáhl sekeru a vší silou mu ji zarazil ho hřbetu.

Přestože mířil dobře, čepel lva jen škrábla. Přesto zavyl bolestí. Pustil Brigana a seskočil z něj. Při odrazu zaryl vlkovi drápy do masa. Cabaro se otočil ve vzduchu a přistál mezi lvicemi. Conor během jeho skoku upadl na zem.

Lev mocně zařval. Ta líná, usměvavá kočka byla pryč. Teď z něj byl nelítostný nepřítel, nejsilnější, jakému kdy čelili. Navíc měl kolem sebe čtyři hrozivě vrčící lvice.

„Ke mně!“ svolal Tárik ostatní. „Postavte se zády k sobě!“

Irtike už byla u něj a Rolan rychle přiskočil. Conor však odmítal opustit Brigana. Vlk dýchal, ale vypadal omráčeně – pokusil se vstát, ale nepovedlo se mu to. „Bude to dobré,“ chlácholil ho Conor šeptem a hladil ho po tlapě. „Budeš v pořádku.“

Tárik dovedl Irtike a Rolana ke Conorovi a společně obestoupili Brigana, připraveni ho chránit. Essix létala nad nimi s napřaženými pařáty a vířila křídly prach.

Cabaro a jeho lvice kroužili kolem celé skupiny, oháněli se tlapami a cenili dlouhé zuby. Jakmile se některá lvice přiblížila, Tárik nebo Rolan po ní sekli zbraní. Conor by jim pomohl, jenže v tom zmatku někde přišel o sekeru. Chvíli se zdálo, že svými výpady budou s to udržet lvy v dostatečné vzdálenosti. Ovšem Conor zaslechl něco, co ho vyděsilo – ňafání divokých psů.

„I psi? To je neuvěřitelný!“ vydechl Rolan jen tak hlasitě, aby ho slyšeli jeho druhové. „Nemáme proti nim šanci!“

„Ustoupit nemůžeme,“ odvětil Tárik. „Nikdo z nás lvicím neuteče.“

Pod ochranou ostatních Conor prohlédl hluboké rány na Briganově krku. Do očí mu vstoupily slzy zlosti a obav. „Brigan je vážně raněný.“

Když se podíval na své ruce, zatočila se mu hlava. Byly celé od krve. Od Briganovy krve.

„Musíš ho uvést do klidového stavu,“ rozkázal Tárik. „Hned. Dřív než tady vykrvácí.“

Conor přikývl. Posbíral veškerou energii a naléhavě pohlédl do vlkových vyděšených očí. Pak ucítil známé štípnutí a Brigan zmizel a proměnil se v tetování na Conorově paži.

Jedna ze lvic se otočila, podívala se k okraji džungle a polekaně zařvala. Irtike se ohlédla stejným směrem a s Hadiočkem v ruce zavřela oči. „Pánové,“ prohlásila tiše, „brzy bude naše situace ještě horší.“

9.
PLÁN

M ej-lin se ocitla v obležení krys.

Nevěděla, jak dlouho seděla bez hnutí v opuštěné celnici, u slizké stěny z hnijícího dřeva a s krysami pobíhajícími kolem. Jakmile se však některá dostala blízko ní, zničehonic se přestala pohybovat a lehla si na podlahu. Mej-lin tušila, že to nejspíš dělá Dží ve snaze je chránit, vypadalo to ovšem, jako by krysy cítily její smutek, a ten jim bránil v dalším pohybu.

Za tenkými zdmi Mej-lin slyšela dusot nohou, naléhavé rozhovory a skřípání lodí vypravovaných na moře. Nikdo však zatím nevešel dovnitř, nikdo ji nenašel. Zůstala naživu.

Celnice ztichla. Podlaha byla vlhká a vydávala slabý pach dávno odvezeného zboží, ryb naložených v oleji, vápna a rozlitého piva. Mezi bednami ležela na podlaze vrstva špíny a pilinami prokvétala plíseň.

Dží seděla na zemi zády k Mej-lin, která nepřítomně probírala pandě srst a vybírala z ní každé smítko prachu, na které narazila. Přála si, aby dokázala nějak pomoci Abeke – bylo jí však jasné, že osud Abeke a Šejna teď závisí jen na rychlosti jejich korábu. Ona s tím nemohla vůbec nic dělat.

Abeke však nebyla jediná, na koho Mej-lin myslela. V posledních měsících byla svědkem úmrtí mnoha lidí, ovšem Drinina smrt ji zasáhla ze všech nejvíc.

Jednak svou příšernou rychlostí. Drina opustila svět živých během několika vteřin. Mej-lin si neustále přehrávala v hlavě tu chvíli, kdy ji pavouk kousl – jak se jeho kusadla zařízla do kůže jako nože. I kdyby jed nebyl smrtelný, dívka by patrně vykrvácela k smrti.

Jako by Dží vycítila její myšlenky, otočila k ní hlavu a pohlédla na ni. Ve stříbrných očích měla smutek a melancholii, před nimiž Mej-lin musela uhnout pohledem.

Především ji totiž zaráželo, že Drinu usmrtilo její vlastní spirituální zvíře. Mej-lin netušila, co se pavoukovi mohlo odehrávat v hlavě. Byl to přece Drinin partner. Ale Gerathon jejich svazek přetrhla svou krutou vůlí. Jestli Gerathon dokáže přimět spirituální zvíře, aby se obrátilo proti svému majiteli, pak dokáže ty, kdo vypili Žluč, přinutit k čemukoli.

Jako třeba Mej-lin.

Mohla by ji Gerathon poštvat proti Dží? Nevěděla by o tom, dokud by se neprobrala a nezjistila, že panda vedle ní je raněná nebo umírá. V tu chvíli jí došlo, že je jen otázkou času, než Gerathon využije své moci k tomu, aby ji vypátrala – to znamenalo, že má jen omezený čas do doby, než ji znovu zajmou.

Rozhodla se, že musí okamžitě jednat.

„Dží,“ zašeptala Mej-lin. „Na útěku jsme běžely okolo zbrojnice. Musíme se tam vrátit.“

Když Mej-lin vstala, krysy se také zvedly – rozespale potřásly hlavami a odplazily se mezi nejbližší bedny. Pandě zajiskřilo v očích – konečně jdou zase do boje.

Mej-lin se zadrženým dechem pootevřela dveře a zase je zavřela. Neměla ani tu nejmenší chuť nechat se chytit v prvním okamžiku, kdy vyjde ven. Na hrázi stáli tři strážní a pozorovali moře dalekohledem. Mej-lin si pomyslela, že pokud potřebují na Abeke a Šejna dalekohled, je to dobré znamení.

„Dží, musíš teď jít spát. Jsi moc velká. Snadno připoutáš pozornost.“

Panda na ni upřela klidný pohled a dlouze mrkla.

„Dží,“ pronesla Mej-lin varovně. „ okamžitě přejdi do klidového stavu.“

Dží zastříhala jedním uchem a naklonila hlavu do strany.

„Ty vážně budeš odporovat ? Dceři čungského generála Čchenga?“

Dží si ji jen mlčky prohlížela.

„No dobře!“ řekla Mej-lin a zaměřila na Dží veškerou svou vůli. Panda na ni vrhla ještě jeden žalostný pohled a pak se proměnila v tetování.

„Omlouvám se, Dží.“ Mej-lin zavrtěla hlavou. Dobře si uvědomovala, co právě provedla. „Ale jinak to nejde.“ Otec ji těšil stejnými slovy, když kvůli práci odjížděl pryč na celé týdny. Vždycky s láskou. A Mej-lin to přijímala se zaťatými zuby.

Bylo jí jasné, že vojáci nebudou zírat na moře věčně – že musí vyrazit. Znovu otevřela chatrné dveře a ušklíbla se, když zrezivělé panty zaskřípaly. Muži dosud stáli zády k ní. Kradla se podél zdi pryč z přístaviště.

Stejně jako v čungských pevnostech se zbrojnice panství nacházela uvnitř hradeb, aby měli vojáci při obraně svých pánů snadný přístup ke zbraním. To znamenalo, že Mej-lin se musí vymotat z bludiště uliček plných opuštěných obchodů a domů a nějak se dostat přes bránu opatřenou padací mříží. Zhluboka se nadechla a vyrazila.

Postupovala tak, jak ji to naučil Rolan, který býval tulákem žijícím v ulicích amayského hlavního města. Proběhnout podél zdi, na konci zpomalit, podívat se za roh a běžet dál. Většinu zlodějů chytili právě v těch nebezpečných okamžicích u rohů. Jak střídavě běžela a zastavovala, představovala si, že Rolan utíká s ní. Sice se jí dostalo tvrdšího výcviku než jemu, naučila se vybranému chování a etiketě, ale tady by ji teď hravě překonal. Zoufale si přála, aby tu byl s ní.

Nebylo těžké poznat, že se blíží nějaký dobyvatel – nijak se neskrývali a hlasitě klapali podrážkami vysokých bot. Mej-lin se tak dostala k hradbám panství bez větších problémů. Ukryla se ve stínu stáje, odkud pozorovala hlavní vstup a přemítala, jak postupovat dál.

Všichni ostatní museli být dole v přístavu, kde rychle vypravovali lodě, které měly dohnat Abeke a Šejna (a Mej-lin, jak si určitě mysleli). U vstupu zůstal jen jediný voják, který ostražitě stál v otevřeném prostoru. Kopí měl opřené o zeď. Mej-lin se zdálo, že je mladý – nováček. Vypadal nejistě a polekaně.

S tím to půjde snadno.

Když se Mej-lin ujistila, že v okolí nikdo další není, propustila Dží. Panda si ji změřila rozzlobeným pohledem. „Mrzí mě, že jsem tě k tomu přinutila,“ řekla jí Mej-lin úsečně, „ale ty se neumíš plížit. Prostě neumíš. Je to tak.“

Dží na ni dál upírala vyčítavý pohled. Mej-lin ukázala na strážného a zašeptala: „Dokážeš ho zklidnit? Jen tak, aby na mě hned nezaútočil. Prosím, udělej to pro mě.“

Dží se na ni podívala s výrazem, který si Mej-lin vyložila jako nedůvěru. Sevřelo se jí srdce. Pak si panda povzdechla a tiše vyťapala ze stínů. Strážný ji spatřil a chystal se zakřičet na poplach, pak ale ztuhl. Povolila mu kolena, ruce mu padly k bokům a meč zařinčel o zem. Vypadal jako dítě, které zahlédlo plyšového králíčka a nechalo se unést jeho roztomilostí.

Mej-lin vydechla, aby se uklidnila, a přistoupila k Dží.

Zpočátku strážný zůstal v klidu. Pak zkřivil tvář, zvedl meč a vykročil proti Mej-lin a Dží. Mej-lin ho s rukama u boků nechala přijít až k ní.

Cítila na sobě Džíin pohled a poznala, že panda je klidná – tento voják nebyl nic, s čím by si Mej-lin neporadila. Jenže když dívka i nadále netečně stála, obvykle klidná Dží zamrkala strachem. Když hoch došel až téměř k nim a Mej-lin stále nezaujala ani bojový postoj, Dží na dobyvatele upřeně pohlédla nejspíš ve snaze co nejvíc ho zklidnit.

Strážný zvedl meč a přistoupil ještě blíž.

Mej-lin věděla, že jestli se chce dostat do zbrojnice, musí se mu postavit. Ovšem tváří v tvář tomu vylekanému chlapci, který nebyl o moc starší než ona, se k tomu nedovedla přinutit. Jak by mohla zabít někoho, kdo koná svoji povinnost? Po její vlastní zradě už nic nebylo tak jasné jako dřív, což jí bránilo v odhodlání.

Voják napřáhl meč.

Dží zařvala. Mej-lin sebou trhla. Ještě nikdy neslyšela pandu takhle řvát. Dží se postavila na zadní, otevřela tlamu a vycenila zuby. Zařvala ještě hlasitěji a ohnala se po vojákovi tlapou. Sekla ho drápy do prsou, takže upadl na záda na pískovcovou dlažbu a ztratil vědomí.

Panda udýchaně klesla na všechny čtyři. Dýchala stále pomaleji, dokud zase nenašla svůj obvyklý klid.

„Dží,“ vydechla Mej-lin a s otevřenou pusou na ni pohlédla. „Cos to udělala?“

Panda jí odpověděla pohledem, který říkal: Víš, vypadalo to, že ty neuděláš vůbec nic .

Mej-lin si svou společnici nevěřícně prohlédla a naklonila hlavu na stranu. Blížily se kroky – docházel jí čas. Mej-lin proklouzla bránou a zmizela ve stínech nádvoří, Dží se držela těsně za ní.

K vnitřní straně hradeb byla přilepená nízká stavba se šikmou doškovou střechou. Železem pobité dveře byly dokořán a Mej-lin za nimi spatřila halapartnu, jejíž oblouková čepel se zaleskla ve slunci.

Vkradly se s Dží dovnitř. Panda stěží protáhla své mohutné tělo otvorem. Mej-lin za nimi přivřela dveře tak, aby dovnitř zbylou mezírkou proniklo nějaké světlo.

Ve stísněné zbrojnici se Dží zdála být neskutečně obrovská. Seděla uprostřed a zaujatě se rozhlížela kolem sebe. Přední tlapy držela u těla, aby nesrazila regály se zbraněmi. Mej-lin se také rozhlédla. Svou kvalitou se zbraně ani zdaleka nemohly rovnat čungským výrobkům – dokonce i ve sporém světle viděla rez na čepelích – ovšem byl jich tu široký výběr. Nilojské oštěpy, patrně zabavené v dobytých vesnicích, a spousta zbraní, které si dobyvatelé museli přivézt ze Stetriolu. U jedné stěny stály vyrovnané dřevcové zbraně, u další kuše a u poslední meče. Nad nimi visely další pomůcky – štíty a hvězdice, pochvy a brousky. Dží se rozhlížela po nabídce spolu s Mej-lin.

Mej-lin obešla stěny a přejela prstem po rukojeti halapartny, po spoušti kuše. Konečně našla něco, co se jí hodilo. Mrštně se vytáhla na regál a sáhla až skoro ke stropu. Srazila přitom na zem toulec. Trhla sebou, zarazila se, ale vzápětí už se natahovala znovu. Konečně nahmatala to, co chtěla.

Když dopadla zpátky na podlahu, panda na ni zamžourala. Jakmile uviděla, co Mej-lin drží v ruce, začala se kolébat vpřed a opět zavrčela. Mej-lin se pozastavila nad jejím nečekaně agresivním vystupováním, ale pak jí došlo, že to nejspíš způsobuje ona sama.

„Přestaň, Dží,“ požádala ji tiše. „Já to musím udělat. A ty víš proč.“

Panda zaváhala, pak udělala další krok. „Dží,“ upozornila ji Mej-lin, „nesnaž se mi bránit.“

Dží smutně natáhla tlapu k předmětu v Mej-lininých rukou a máchla do vzduchu. Její vrčení se proměnilo v kňučení.

Mej-lin se otočila zády k pandě a klekla si na podlahu. Hodila si těžký kovový předmět do klína. Okovy.

Dží zatahala Mej-lin za rameno, snažila se ji otočit. Ale dívka ji setřásla. Otevřela jeden z okovů, vložila do něj zápěstí, pak jej zase zavřela a otočila klíčem. Dží celou dobu plakala. Mej-lin totéž udělala i s druhým zápěstím.

Prohlédla si své spoutané ruce položené v klíně. Okovy byly tak těžké, že ruce sotva zvedla. Sundat je bude hodně těžké. Hodila klíč do toulce, který si náhodně vybrala. Když padal na dno koženého pouzdra, zazvonil o dřevěné dříky. I kdyby ji Gerathon posedla, bude téměř nemožné ji osvobodit. S těžkým povzdechem se Mej-lin sesunula na podlahu a zavřela oči.

Teď už bylo jedno, jestli se Gerathon zmocní její mysli. Tady na základně dobyvatelů nemohla svým přátelům uškodit a s pouty na rukou ji Gerathon nemůže ani poštvat proti Dží. Když nefunguje tělo, je zbytečné ovládat mysl.

Mej-lin stále seděla zády k Dží, ale cítila její přítomnost za sebou. „Teď jenom musíme počkat, až nás najdou.“

Slyšela, jak za ní panda namáhavě dýchá. „Je mi to líto,“ řekla a pevně stiskla víčka. „Je mi to… líto.“

Ten zvuk se blížil. Ucítila na krku horký dech.

„Stydím se, Dží,“ zašeptala Mej-lin. „Tolik se stydím.“

Dží vyzařovala teplo. „Musíš se teď proměnit v tetování,“ pokračovala Mej-lin. „Je to pro tvoje dobro.“

Ale Dží neposlechla. Dala jasně najevo, že jestli Mej-lin chce, aby přešla do klidového stavu, bude ji muset přinutit. „Ani ty mi nevěříš,“ posteskla si Mej-lin. „A já ti to nevyčítám. Přišla jsem o všechno a o všechny.“

Náhle ucítila na ramenou něco těžkého, drsného a teplého. Tlačilo to na ni tak silně, že nedokázala odolat. Ocitla se na zádech. Skrz slzy pohlédla pandě do očí. Obvykle nebylo možné vyčíst jí z tváře pocity, ale Mej-lin dobře poznala, co z ní vyzařuje.

Láska.

Mej-lin si zakryla oči dlaněmi. Řetěz okovů ji tlačil do krku.

Dží si lehla na podlahu vedle Mej-lin. Ve zbrojnici pro ně nebylo dost místa a panda při tom pohybu srazila regál se zbraněmi. Ten hluk určitě upoutal pozornost strážných.

Ale teď tu ležely jen ony dvě. Pocit viny, který Mej-lin trápil, alespoň trochu zeslábl. Nebyla pravda, že jí Dží nedůvěřuje. Dží ji milovala a nechtěla ji nechat samotnou.

Mej-lin se obrátila k Dží, chytila se její srsti a zabořila tvář do jejího břicha. Panda ji olizovala na čele, jako by čistila mládě. Zpočátku Mej-lin nebylo příjemné, že je tak bezbranná, ale brzy se jí to zalíbilo.

„Děkuju ti, Dží,“ řekla tiše, když se za dveřmi zbrojnice ozvaly těžké kroky.

Došlo jí, že žádné jiné spirituální zvíře by jí tak dobře nepomohlo vyrovnat se s pocity viny, které ji tížily už od odjezdu z Ostrovní země a možná ještě z dřívějších dob. Mej-lin nikomu nic neodpouštěla – a už vůbec ne sobě.

Dží jí odpustila všechno.

„Mám štěstí, Dží,“ řekla Mej-lin, když zaskřípaly dveře a první dobyvatelé vtrhli dovnitř. „Mám velké štěstí, že jsem dostala právě tebe.“

Dží jí dlouze olízla tvář, přitiskla se až těsně k ní a ochranitelsky ji objala pažemi.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .