Vzor citace: Dohnalová, M., Deverová, L., Legnerová, K., Pospíšilová, T. Lidské zdroje v sociálních podnicích. 1. vydání. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2015. 188 s.

Tato publikace vznikla díky institucionální podpoře na dlouhodobý koncepční rozvoj výzkumné organizace (MŠMT – 2015) poskytnuté FHS UK. Výstup programu PRVOUK P19 Interdisciplinární sociální vědy.

Autorky kapitol:

Marie Dohnalová: 1. Sociální a solidární ekonomika – základ pro porozumění sociálním podnikům, Úvod, Závěr

Lenka Deverová: 2. Legislativní rámec, Závěr

Kateřina Legnerová: 3. Zaměstnanci v sociálních podnicích, Závěr

Tereza Pospíšilová: 4. Dobrovolníci v sociálních podnicích, Úvod, Závěr

Recenzenti: prof. PaedDr. Gabriela Korimová, PhD., doc. Ing. Ladislav Průša, CSc.

© doc. Ing. Marie Dohnalová, CSc., JUDr. Lenka Deverová, Ing. Kateřina Legnerová, MBA, MSc., PhDr. Tereza Pospíšilová, M.A., Ph.D., 2015

ISBN 978-80-7552-061-6 (e-pub)

Úvod

V poslední době se na sociální podnikání zaměřuje rostoucí pozornost v Evropské unii, v USA nebo v Kanadě jako na prostředek řešení sociálních problémů a poskytování veřejných služeb. Zájem o sociální podnikání vychází z představy, že veřejné statky nemá nebo nemůže poskytovat jen stát a že je užitečné, když k nim přispívají občané aktivitami v občanské společnosti i v podnikatelské sféře. Roli může hrát i to, že v současném komplexním světě je důvěra ve státní sektor i v trhy částečně otřesena a pozornost se tak obrací ve stále větší míře k soukromým iniciativám pro veřejný prospěch. Růst zájmu o téma sociálního podnikání je ale především spojen s evropskou i českou tradicí a kořeny charitativních, dobrovolnických organizací a nadací, tradice vzájemnosti, družstevnictví a další organizované pomoci. Důležitý je komunitní rozměr, tedy schopnost bezprostředně reagovat na konkrétní problémy a na potřeby občanů v daném místě.

Sociální podniky jsou organizační formy, které kombinují tržní motivace, hodnoty a postupy se sociálními cíli a neziskovými motivacemi a postupy. Jejich pozice na pomezí světa podnikání a občanského sektoru je zdrojem výhod, které jsou sociálním podnikům připisovány. Mezi ně patří možnost hledat inovativní řešení sociálních problémů, výhodně kombinovat tržby s financemi z grantů, dotací a darů a větší udržitelnost sociálních řešení díky schopnosti vytvářet vlastní příjmy. Smíšená povaha sociálních podniků má však i problematické stránky. Mezi ně může patřit pnutí mezi demokratickým, participativním řízením a požadavky efektivního řízení podniku nebo pnutí způsobené současným zapojením dobrovolníků a placených zaměstnanců. Specifickou oblast potom otevírají otázky, zda využívání tržních postupů a hodnot organizacemi občanského sektoru nemá vedle pozitivních dopadů i negativní dopady na kvalitu služeb či sociální poslání.

Tato kniha vychází především z oblasti literatury zaměřené přímo na sociální podnikání, která sociální podnikání i v souladu s přístupem institucí Evropské unie vnímá především jako jedno z řešení společenských problémů a ve větší míře je neproblematizuje. Sociální podniky definujeme jako organizace soukromé, nezávislé na státu, které vykonávají ekonomické činnosti, ale odlišují se od ziskových subjektů v tržním sektoru tím, že zároveň sledují sociální a environmentální cíle. Sociální cíl bývá v dokumentech Evropské komise a Evropského parlamentu spojován především se zaměstnáváním osob ze znevýhodněných sociálních skupin, které obtížně hledají uplatnění na otevřeném trhu práce, nebo s poskytováním produktů či služeb těmto osobám.

Sociální podniky čerpají legitimitu např. i z priorit dokumentu Evropské komise „Strategie Evropa 2020“. Zejména v politice zaměstnanosti Evropské unie je zřejmý prostor pro sociální podnikání. Hlavní směry politiky zaměstnanosti totiž akcentují i sociální začleňování, tedy snahu integrovat do trhu práce skupiny ohrožené vyloučením (např. osoby se zdravotním postižením, legální migranty, starší osoby apod.). Právě na tuto oblast se i v souladu s prioritami evropského financování sociální podniky v České republice nejvíce zaměřují.

Záměrem autorského kolektivu knihy je seznámit čtenáře s pojetím sociálního podnikání a sociálních podniků a s problematikou lidských zdrojů v nich – zaměstnanců i dobrovolníků. Téma lidských zdrojů v sociálních podnicích nebylo dosud v české literatuře zpracováno. Vzhledem ke komplexní povaze tématu jsme při zpracování knihy zvolily multidisciplinární přístup. Téma je zde zachyceno jak z pozice ekonomie a managementu (kapitola 1 a 3), tak práva (kapitola 2) a studií dobrovolnictví (kapitola 4). Díky tomu kniha podává problematiku komplexně. Cílem autorského kolektivu je:

(a) seznámit čtenáře s definicí sociálních podniků, sociálního podnikání a sociální ekonomiky a se současným výzkumem v této oblasti, představit modely sociálního podniku v českém prostředí;

(b) popsat současný legislativní rámec pro sociální podniky;

(c) představit hlavní koncepty a přístupy z oblasti řízení lidských zdrojů a popsat jednotlivé aspekty personálního řízení v sociálním podniku (získávání zaměstnanců, vedení, motivace, odměňování);

(d) představit koncepty a přístupy z oblasti studií dobrovolnictví relevantní pro sociální podniky, identifikovat přínosy, ale i náklady a problémy, které může zapojení dobrovolníků v sociálním podniku přinést.

Výše uvedeným cílům odpovídají i zvolené metody. Základní metodou zpracování tématu byla analýza sekundárních dat a komparativní analýza zahraniční i české odborné literatury a dokumentů. Autorky knihy při identifikaci sociálních podniků vycházejí ze zahraniční vědecky uznávané metodologie a definičních znaků Evropské výzkumné společnosti EMES. Metodika byla již použita v knihách Dohnalová, M., Průša, L. a kol. Sociální ekonomika a Dohnalová, M. a kol. Sociální ekonomika, sociální podnikání. Podnikání pro každého.1 Na tuto knihu autorky navazují zejména v první kapitole. V textu jsou dále užívány pojmy občanský sektor i neziskový sektor, organizace občanského sektoru i nestátní neziskové organizace. Tyto pojmy autorky považují za synonyma.

Kniha přináší relevantní koncepce a přístupy studentům i výzkumníkům zabývajícím se oblastí sociálního podnikání, občanského sektoru a dobrovolnictví. Kromě toho přinese podněty i pro odborníky z praxe, které mohou přispět k nalezení optimálních forem řešení stávajících problémů v této oblasti.

1 Dohnalová, M., Průša, L. a kol. Sociální ekonomika. Praha: Woters Kluwer ČR, 2011.

Dohnalová, M. a kol. Sociální ekonomika, sociální podnikání. Podnikání pro každého. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2012.

1 Sociální a solidární ekonomika – základ pro porozumění sociálním podnikům

Označení „sociální podnik“ se používá v České republice, i když zatím nemá právní oporu. Sociálním podnikem se nazývají subjekty různých právních forem, včetně organizací občanského sektoru vykonávajících soustavné ekonomické aktivity. Vznikají také instituce, které šíří myšlenku sociálního podnikání a podporují sociální podniky, stejně jako jednotlivci, kteří zakládají sociální podnik.

Pojmy sociální ekonomika a solidární ekonomika nejsou příliš známé, ale některé skutečnosti vytvářejí vhodné podmínky pro vznik a rozvoj jejich subjektů a pro přijetí koncepce v českých podmínkách. Poznávání zahraničních konceptů a zkušeností, zejména ze zemí Evropské unie, představují základ českého pojetí sociální a solidární ekonomiky i sociálního podnikání.

Praha se stala v roce 2002 první zemí střední a východní Evropy, kde se konala světová konference o sociální ekonomice.2 Podobné mezinárodní konference probíhaly předtím v prostředí západoevropských demokracií. Na konferenci byla přijata tzv. Pražská deklarace, ve které se mimo jiné uvádí: Přestože neexistuje žádná přesná právní definice sociální ekonomiky, je možné se shodnout na třech konstatováních:

1. sociální ekonomika není založena na kapitálu, ale na participativní demokracii;

2. cílem sociální ekonomiky není zisk, ale vzájemná solidarita;

3. sociální ekonomika může významnou měrou přispívat k začleňování znevýhodněných osob do společnosti.3

Konference nepřinesla žádné konkrétní pobídky pro rozvoj sociálních podniků, přesto představovala důležitý bod pro českou sociální ekonomiku. Následkem toho došlo ke zvýšení zájmu o zahraniční koncepce. Seznámení se se zahraniční praxí především ze zemí Evropské unie vedlo k zakládání českých sociálních podniků a k šíření myšlenek o sociální ekonomice a podnikání. Ustavila se skupina (platforma odborníků a zájemců), která si kladla za cíl definovat sociální ekonomiku a sociální podnik. Byly realizovány první výzkumy sociálních podniků jako subjektů sociální ekonomiky, vznikalo vzdělávání o zahraničních přístupech s cílem šířit myšlenky, porozumět koncepci a rozpoznávat české sociální podniky. Pojmy sociální podnik, sociální podnikání, sociální ekonomika jsou dnes používány i akademiky, např. na Fakultě humanitních studií Univerzity Karlovy v Praze.

Sociální podniky jako subjekty sociální ekonomiky

Sociální podniky jako subjekty sociální ekonomiky charakterizuje jiný přístup k podnikání, který trvale propojuje veřejný zájem, ekonomický výkon a demokratické řízení.4 Způsob jejich podnikání je tedy odlišný od komerčních společností.

Jde o soukromé organizace nebo podniky, které jsou nezávislé na veřejných orgánech, reagují na potřeby a požadavky svých členů a na potřeby obecného zájmu.5 Subjekty sociální ekonomiky naplňují vizi „lidské ekonomiky“ s podporou místních institucí, podniků a neziskových organizací, jsou přínosem pro stabilitu v regionu. Mohou se stát nástrojem zmírňování dopadů ekonomické krize zejména tím, že zaměstnávají osoby, které měly dosud příjem ze sociálních dávek, anebo využíváním místních lidských i jiných zdrojů.

1.1 Sociální ekonomika

Sociální ekonomika je ve své podstatě synonymním označením pro třetí sektor. Podstatné je, že subjekty sociální ekonomiky jsou odlišné od státních institucí, i od komerčních subjektů zaměřených primárně na výdělečnou činnost.6

Sociální ekonomika se částečně odlišuje od občanského sektoru tím, že zahrnuje část organizací občanského sektoru (vykonávající soustavné ekonomické aktivity). Navíc do sociální ekonomiky spadá část tržního sektoru: některá družstva a nově vznikající typy sociálních podniků různých právních forem, a to i obchodních společností nebo osob samostatně výdělečně činných sledujících sociální cíle.

Tabulka č. 1: Subjekty sociální ekonomiky mezi občanským sektorem a tržním sektorem

TRŽNÍ SEKTOR

SUBJEKTY SOCIÁLNÍ EKONOMIKY

OBČANSKÝ SEKTOR

obchodní společnostidružstvaosoby samostatně výdělečně činné

obchodní společnostidružstvaosoby samostatně výdělečně činnésledující sociální cíle

organizace občanského sektoru vykonávající soustavné ekonomické aktivity

organizace občanského sektoru

Zdroj: Vlastní zpracování podle: Defourny, J., Nyssens, M., 2006^7

Téma sociální ekonomiky se dostává do popředí zájmu na mezinárodní úrovni. Např. v rezoluci Evropského parlamentu z roku 2009 je zdůrazňováno, že sociální ekonomika je jedním z hlavních smyslů evropské ekonomiky, jelikož: „kombinuje ziskovost a solidaritu, vytváří kvalitní pracovní místa, podporuje ekonomickou, sociální a regionální soudržnost, posiluje sociální kapitál, stejně jako podporuje udržitelný rozvoj ekonomik“.8 Evropský parlament ve „Zprávě o sociální ekonomice“ označuje sociální ekonomiku za důležitý hospodářský a sociální činitel, který však není dostatečně zastoupen na institucionální úrovni.9 Podle Marie Bouchard se sociální ekonomika odlišuje od tržní a veřejné ekonomiky tím, že poskytuje prostor pro řešení nově se objevujících potřeb a sociálních požadavků, a to i v období krizí vyznačujících se významnými socioekonomickými změnami.10 Aktivity v sociální ekonomice zahrnují projevy podnikatelského chování s morálními zásadami, s cílem naplňování sociálního poslání. V sociální ekonomice vznikají aktivním přístupem subjektů příležitosti pro tvorbu sociálních hodnot i sociálních inovací.

V zemích západní Evropy vědci uvádějí, že je důležité vymezit a teoreticky zdůvodnit koncepci sociální ekonomiky. Sociální ekonomika obsahuje ekonomické a sociální aktéry aktivní ve všech sektorech společnosti; její subjekty jsou zakládány, aby odpovídaly na potřeby lidí. Na mezinárodním poli se vedou debaty o subjektech sociální ekonomiky, jejich charakteristikách, právních formách, o sociálním podnikání, společensky prospěšném podnikání, sociálních inovacích a společensky odpovědných firmách. Někteří autoři dokonce uvádějí, že sociální ekonomika vytváří nový sektor, který označují jako „čtvrtý sektor“. Jeho místo je mezi tradičními sektory, s nimiž sdílí určité znaky, ale přitom tvoří vlastní novou formu.11

1.1.1 Dva přístupy k vymezení sociální ekonomiky

V současnosti se při definování sociální ekonomiky uplatňují zejména dva přístupy.12

Právně institucionální přístup identifikuje právní formy subjektů sociální ekonomiky. Tento přístup je zřejmý v dokumentech Evropské komise, kde jsou uváděny čtyři základní „pilíře“ sociální ekonomiky. Např. v Memorandu k sociální ekonomice z roku 2007 je uvedeno, že „pilíře“ sociální ekonomiky jsou družstva, vzájemné společnosti, asociace a nadace.13 K nim se přidávají nové formy sociálních podniků podle národní legislativy. Organizace tohoto typu existují téměř všude, jejich forma se však v jednotlivých zemích liší.14 V mnoha zemích existují sociální podniky, které zaměstnávají osoby ze znevýhodněných skupin, a tím přispívají k jejich ekonomické nezávislosti na státu a k sociálnímu začleňování. Tyto sociální podniky mají různou právní formu, ale obecně je lze označit jako integrační sociální podniky typu WISE (Work Integration Social Enterprise).

Přestože určení právních forem je významným krokem k definování sociální ekonomiky, samotná právní forma nezaručuje, že se subjekt stane její součástí. Došlo proto k vymezení normativního přístupu, s jehož pomocí je možné přesněji popsat, jakým způsobem tyto organizace fungují.15

Normativní přístup se zaměřuje na určení charakteristických rysů subjektů sociální ekonomiky, které sdílejí hodnoty definované v principech Charty sociální ekonomiky. Činnost subjektu by měla stát na třech pilířích: ekonomické prosperitě, kvalitě životního prostředí a na sociálním kapitálu.

1.1.2 Evropská reprezentativní instituce pro sociální ekonomiku Social Economy Europe

Sociální ekonomika a sociální podnikání se stávají v rámci Evropské unie a jejích členských států významnějším tématem i proto, že je jí připisována úloha při řešení ekonomické krize a krize sociálních států. „Podniky sociální ekonomiky prokázaly, že se lépe vyrovnávají s hospodářskými otřesy a že jsou schopny nabídnout inovativní řešení podporující sociální soudržnost a začlenění a vytváření pracovních míst.“16

V rámci Evropské unie byla v roce 2000 založena reprezentativní instituce pro sociální ekonomiku, Evropská stálá konference družstev, vzájemných společností, sdružení a nadací (CEP-CMAF),17 která v roce 2008 změnila název na Social Economy Europe. CEP-CMAF publikovala v roce 2002 Chartu sociální ekonomiky. Charta přiznává subjektům sociální ekonomiky specifika plynoucí z národních tradic každého členského státu a různorodost právních forem, ale současně uvádí některé charakteristiky, které jsou všem společné.

Charta sociální ekonomiky:

‒ nadřazenost jedince a sociálního cíle nad kapitálem;

‒ dobrovolné a otevřené členství;

‒ demokratické řízení členy – maximální zapojení členů/pracovníků do rozhodování;

‒ spojení zájmů členů/uživatelů a veřejné prospěšnosti;

‒ přijetí principů solidarity a zodpovědnosti;

‒ nezávislost ve vztahu k veřejné správě a autonomie řízení;

‒ podstatná část zisků z aktivit je určena na rozvoj podniku, ve prospěch rozvoje služeb členům a ve prospěch veřejného zájmu.18

Ekonomická krize vyvolala zaměření se na roli trhu, státu, třetího sektoru a jednotlivců. Ukázalo se, že jsou potřebné nové formy interakce mezi jmenovanými sektory, které by mohly vytvořit základ pro sociální chování a spojit ho se sdílenou odpovědností vzhledem k sociálnímu a ekonomickému vývoji. Začaly vznikat skupiny organizované jinak než soukromé podniky i veřejné instituce a tyto nově vzniklé organizace i stávající subjekty věnovaly zvýšenou pozornost sociálním otázkám. Nově vzniklé organizace se vyznačují společensky odpovědným chováním jednotlivců, poskytováním veřejně prospěšných služeb a zvýšenou pozorností věnovanou sociálním dopadům ekonomických a finančních aktivit napříč sektory (rostoucí pozornost sociálním inovacím). Právě tímto chováním se vyznačují subjekty sociální ekonomiky.19

Definování sociální ekonomiky souborem organizací s určitými rysy přirozeně otevírá otázku, jakým způsobem se tyto organizace vztahují k veřejné a k tržní současné ekonomice a k demokracii. „Důraz na tyto dva aspekty dal vzniknout termínu ‚solidární ekonomika‘.“20

1.2 Solidární ekonomika

Podle Jeana-Luise Lavilla^21 zahrnuje solidární ekonomika aktivity, do kterých se zapojují klienti a které kombinují tržní i netržní (vlastní příjmy, státní dotace, dary) a nepeněžní (práce dobrovolníků) zdroje.22 „Solidární ekonomika je definována jako souhrn aktivit přispívajících k demokratizaci ekonomik prostřednictvím zapojení občanů.“23 Má dvojí funkci: nabízet produkty a služby a vytvářet sociální vazby a solidaritu mezi členy sociálních skupin i solidaritu mezi skupinami a společností.

Solidární ekonomika zahrnuje souhrn aktivit přispívajících k demokratizaci ekonomik prostřednictvím zapojení občanů. Laville uvádí dvě dimenze, kterých tyto aktivity nabývají, a poukazuje tak na jejich specifičnost – jedná se o dimenzi ekonomickou a politickou.

Tabulka č. 2:  Dvě dimenze solidární ekonomiky

Zdroj:Laville, J.-L., 2007^24

Ekonomická dimenze vyzdvihuje zprostředkující charakter třetího sektoru v Evropě a vysvětluje vznik solidární ekonomiky ve vazbě na principiální fungování státu, trhu a domácností jako sektorů národního hospodářství.

Politická dimenze objasňuje propojení iniciativ občanské společnosti a veřejných autorit na pozadí politického dění.

Obrázek č. 1: Třetí sektor – „Welfare trojúhelník“

Zdroj: Pestoff, 2009^25

Solidární ekonomika je vysvětlována jako třetí sektor ve vztazích k dalším částem ekonomiky i společnosti.

Smyslem veřejného sektoru je poskytování veřejných statků. Veřejný sektor je spojený se státem a vládou, finanční prostředky pro zajištění chodu svých institucí získává z veřejných rozpočtů. Od soukromého sektoru se liší zejména tím, že není založen na ziskovém principu. Otevírá se otázka veřejného nebo obecného prospěchu. Joseph Stiglitz zdůrazňuje, že „rozeznávání rozdílů mezi veřejným a soukromým prospěchem je důležité i pro pochopení fungování společnosti. Mělo by nás varovat před větami jako: ‚Ve veřejném zájmu‘ nebo ‚Jde o blaho společnosti‘. Různá opatření mohou být prospěšná pro různé skupiny obyvatel. Vždy bychom měli přesně určit, kdo daným opatřením získá a kdo ztratí.“26 Otázky veřejného prospěchu, obecného zájmu, společensky prospěšných aktivit jsou nastolovány v debatách o významu sociálního podnikání.

Soukromý ziskový sektor zahrnuje výrobu, produkci zboží a služeb, subjekty jsou motivovány uspěním na trhu a dosažením maximálně možného zisku. Podle Johna M. Keynese tržní ekonomika však sama o sobě nevytváří dostatečné síly působící ve směru obnovy plného využívání všech zdrojů a především nevytváří adekvátní podmínky pro plnou zaměstnanost.27

Sektor domácností tvoří jednotlivci, rodiny, domácnosti a další neformální komunity.

Ve vztahu k sektorovému rozdělení národního hospodářství cílem subjektů třetího sektoru není vládnout ostatním lidem ani dosahovat zisku (výlučně). U třetího sektoru se zdůrazňují normy a hodnoty, zatímco sektory na krajích trojúhelníku jsou vymezeny převahou zisku (trh), redistribucí (stát) nebo osobní zodpovědností (rodina a komunita). Subjekty třetího sektoru jsou ovlivňovány státními politikami a legislativou, hodnotami a praktikami soukromého podnikání, kulturou občanské společnosti a potřebami a příspěvky neformální rodiny a života v komunitě. Význam třetího sektoru roste z různých důvodů. Ekonomickou důležitost má třetí sektor zejména z hlediska zaměstnanosti, produkce a vytváření hodnot.

1.2.1 Pluralitní, heterogenní, smíšená ekonomika

S popisem několika (tří nebo čtyř) sektorů ve společnosti souvisí koncept pluralitní ekonomiky se třemi základními ekonomickými principy, které utvářejí ekonomický systém v moderních demokratických společnostech a vysvětlují vznik občanské a solidární ekonomiky. Jedná se o princip tržní, redistribuční a reciproční.28

Třetí sektor vstupuje do vztahů s veřejným sektorem i se ziskovým sektorem. Tyto vztahy by měly být všestranně prospěšné a měly tak přispívat k ekonomickému, sociálnímu i kulturnímu rozvoji společnosti. Mezi subjekty třetího sektoru mohou být různé vertikální i horizontální vazby, některé z nich vstupují do zastřešujících organizací a spolupracují spolu. V sociálním prostoru je podle Pierra Bourdieu mezi aktéry vazba daná kapitálem ekonomickým a kapitálem kulturním. „Z toho plyne, že aktéři mají tím více společného, čím blíž k sobě mají v těchto dvou dimenzích, a tím méně, čím jsou od sebe vzdálenější.“29 Princip reciprocity by nebyl možný, pokud by všechny participující strany nebyly ochotné navázat sociální vztahy. Na tomto principu stojí základy ekonomiky nepeněžní. Reciprocita je neoddělitelná od vztahů mezi lidmi, které jsou inspirovány touhou po uznání a moci, a liší se tak od tržního principu. Od redistribuce ji odlišuje skutečnost, že reciprocita není uložena centrální autoritou.30

Adalbert Evers and Jean-Louis Laville hovoří o heterogenní, pluralitní, smíšené ekonomice, kdy vedle sebe koexistují tři sektory a vzájemně se doplňují.31 Rovněž v ekonomických teoriích sociálních podniků se zdůrazňuje heterogenní ekonomika.32 Helmut K. Anheier a Jeremy Kendall při objasňování ekonomického přístupu k třetímu sektoru zdůrazňují, že různé sektory, tedy subjekty veřejného, tržního i třetího sektoru, mohou koexistovat i v rámci stejné oblasti, např. v sociálních službách, ve zdravotnictví, vzdělávání, kultuře i ve sportu.

Solidární ekonomika spočívá v průniku nepeněžní, redistribuční a tržní ekonomiky. Laville přistupuje k třetímu sektoru jako k části ekonomiky založené na solidaritě a průniku rozdílných ekonomických principů, nazývá ho solidární ekonomikou.

1.3 Sociální podnikání

Sociální podnikání bylo před nedávnou dobou považováno za obtížně definovatelné, panovaly obavy, že prezentuje dobročinné aktivity korporací. Nyní se stává středovým proudem.33 Jak uvádějí mnozí autoři (např. Defourny, 2012^34; Peattie, Morley, 2008^35) sociální podnikání je v různých kontextech chápáno odlišně a existují různé přístupy k jeho definování. Tato „rozostřená definice“ představuje značnou komplikaci pro výzkum a možnosti mezinárodního srovnání.

K rozšíření myšlenky sociálního podnikání dochází ve Spojených státech amerických v 90. letech 20. století. Podle Jacquese Defournyho a Marty Nyssens^36 hovoříme o dvou směrech amerického přístupu. Vzhledem k tomu, že v dalších částech kapitoly budeme vycházet z evropského pojetí sociálních podniků, uvedeme stručně přístup z USA.

V rámci prvního směru „tržních zdrojů“ (L’école des ressources marchandes) se zdůrazňuje, že organizace občanského sektoru prostřednictvím stálých ekonomických aktivit získávají zdroje na financování svého společenského poslání. Stávají se sociálními podniky a z hlediska vícezdrojového financování mají vlastní příjem. Dále se v prvním směru setkáváme s tzv. social business. Sociální podniky mají různé právní formy, obchodní i neziskové. Společné je pro ně to, že jsou řízeny metodami typickými pro komerční tržní sektor, ale jejich tržní aktivity slouží společenskému účelu. Jako příklad tohoto směru lze uvést Muhammada Yunuse, zakladatele Grameen bank, která se věnuje mikroúvěrům. Yunus chápe sociální podnikání jako způsob, jak zajistit statky a služby chudým. Investoři těchto společností nezískávají dividendy, ale tyto finance jsou použity pro rozvoj podniku.

Muhammad Yunus představil sedm principů sociálního podnikání (social business).37

1. Podnikání pomáhá řešit chudobu nebo jeden nebo více jiných problémů (jako např. vzdělávání, zdraví, přístup k technologiím a životní prostředí), které ohrožují skupinu lidí a společnost, neusiluje o maximalizaci zisku.

2. Finanční a ekonomická udržitelnost (samostatnost).

3. Investoři dostávají zpět pouze své investované peníze. Nerozdělují se dividendy.

4. Poté, co jsou investice navráceny, zisk je investován do rozšiřování a zlepšování podnikání.

5. Chováme se šetrně vůči životnímu prostředí.

6. Zaměstnanci mají nárok na tržní mzdu a důstojné pracovní podmínky.

7. ... dělejte to s radostí.

Druhý směr (L’école de l’innovation sociale) se zaměřuje na sociální inovace, jež jsou spojeny zejména s osobnostmi sociálních podnikatelů. Činnosti, které vykonávají, jsou odpovědí na potřeby společnosti, přičemž dochází k zapojování dosud nevyužívaných způsobů uspokojení potřeb.38

Při sociálním podnikání se vytvářejí společenské hodnoty, a to na základě spolupráce s lidmi a s organizacemi občanské společnosti, které se podílejí na sociálních inovacích, což obvykle souvisí s ekonomickou činností. V prostředí trhu je sociální podnikání spojováno se společenskou odpovědností firem, společenskou inovací a trojím prospěchem (People, Planet, Profit).39

1.3.1 Trojí prospěch

Koncept tzv. trojího prospěchu: ekonomického, sociálního a environmentálního^40 je označován jako Triple bottom line nebo „Tři P“: Profit, People, Planet. „Rozhodnutí sociálního podniku jsou činěna s ohledem na dopad na lidi, naši planetu a zisk jak naší společnosti, tak všech našich klientů.“41

Sociální prospěch – subjekty jsou zakládány dobrovolně občany a ve vnitřních předpisech si stanoví zásady demokratického rozhodování. Musí respektovat legislativu a statutární orgány. Do řízení zapojují pokud možno všechny pracovníky (zaměstnance i dobrovolníky). Sociální cíl je spojen s tím, že subjekty sociálním podnikáním přispívají k veřejnému prospěchu – uspokojují potřeby společnosti (zejména v daném místě) nebo sociálních skupin lidí.

Obrázek č. 2: Profit, People and Planet

Zdroj: http://www.corpcrop.com/purpose^42

Ekonomický prospěch – je spojen s jiným zacházením se ziskem: je užíván k vlastnímu rozvoji a pro místní potřeby. Zisk představují peníze získané z vlastní výdělečné činnosti, ale subjekt může mít i další finanční zdroje (dotace, dary). V sociálním podnikání subjekt nevykonává jednorázově nebo krátkodobě nepravidelně ekonomické aktivity – musí se jednat o soustavnou činnost. Za tuto činnost nese odpovědnost – zda bude prosperovat, nebo bude neúspěšný a zanikne. Je nezávislý na jiných institucích, jde o samostatnou samosprávnou jednotku i v případě, že spoluzakladatelem je obec nebo soukromá společnost. Subjekt může být zpočátku spojen pouze s dobrovolníky, ale postupně jsou v něm vytvořeny pracovní pozice pro zaměstnance.

Environmentální a místní prospěch – sociální podnikání je důležité pro obec, místo, region. Subjekty využívají místní zdroje (materiální, lidské), uspokojují místní potřeby, komunikují s místní samosprávou, místními podnikateli, organizacemi občanského sektoru, veřejností, občany. Zveřejňují informace o sobě jako sociálním podniku a aktivně se účastní místních akcí. Chovají se ekologicky a působí v tom směru na své pracovníky i okolí.43

Subjekty a jejich management nejsou zcela závislé na cizím kapitálu ani na veřejných financích a institucích, mají své vlastní příjmy. Určující jsou lidé a jejich práce, vnější vztahy generují sociální kapitál. Právní forma subjektu není určujícím faktorem – jde o organizace, společnosti, sociální podniky a subjekty i (nadace) podporující jejich činnost.44 Nedostatečnou viditelnost sociálního podnikání způsobuje skutečnost, že zvláštnosti tohoto způsobu podnikání nejsou vždy zohledněny.45 Sociálním podnikáním dochází k propojování ekonomické činnosti se sociálními nebo environmentálními cíli v daném místě. V této souvislosti se v zahraniční literatuře zdůrazňuje užitečnost sociálního podnikání a sociální ekonomiky.46

1.4 Sociální podnik

Sociální podnikání představuje zastřešující termín pro rozmanitý počet aktivit i subjektů odlišných organizačních forem, a proto je důležité specifikovat, definovat a určit charakteristiky sociálního podniku.47 Označení sociální podnik se ve světě používá, může se však týkat různé reality. V závislosti na kontextu se setkáváme i s rozdílným pojetím. Význam pojmů ‚sociální‘ a ‚podnik‘ je sám o sobě značně široký a ve chvíli, kdy tyto dva pojmy spojíme dohromady, zmatek a nejasnost může narůstat.48

1.4.1 EMES výzkumy sociální ekonomiky a sociálních podniků

Pro sladění přístupů k vymezení sociálního podniku jsou v prostředí Evropské unie důležitá definování evropskými institucemi a dokumenty. V evropském i ve světovém kontextu je významná projektová činnost výzkumné společnosti EMES^49 a její současný mezinárodní projekt International Comparative Social Enterprise Models (ICSEM). Projekt ICSEM probíhá v rozmezí let 2013 až 2017, je do něj zapojeno více než padesát zemí světa, za Českou republiku je to katedra studií občanské společnosti Fakulty humanitních studií Univerzity Karlovy v Praze. Z dosavadních výsledků projektu ICSEM vyplývá několik modelů sociálních podniků, které jsou zastoupeny v různých zemích světa.50 První výsledky byly prezentované na 5. mezinárodní výzkumné konferenci sociálních podniků s názvem „Building a scientific field to foster social enterprise eco-systém“ v Helsinkách v červenci 2015.51

Evropskou výzkumnou společnost EMES a Centrum sociální ekonomiky založil v roce 1990 na belgické univerzitě Liège Jacques Defourny. EMES byla právně ustavena 2002 a od svého počátku se snaží vybudovat evropskou databázi teoretických a empirických znalostí z existujících univerzitních výzkumných center. Od roku 1996 byly realizovány výzkumy a publikovány studie sociální ekonomiky v Evropě. EMES má za cíl porozumět odlišným zkušenostem na národních úrovních a seznámit se s tím, jak jsou na těchto úrovních zakotvené subjekty třetího sektoru. Propojuje různé disciplíny humanitních věd – sociologii, ekonomii, politiku, management, historii, právo, psychologii či kulturní studia.

Ve svých studiích uvádí EMES pět oblastí, které jsou pro její činnost výchozí: třetí sektor, neziskový sektor, sociální ekonomika, solidární ekonomika a sociální podnik. V rámci uvedených oblastí realizují výzkumy sociálního podniku, třetího sektoru, sociálních služeb, pracovní integrace a sociální inovace. Od svého vzniku síť dokončila osm velkých výzkumných projektů a čtyři další nyní stále probíhají.

Výsledky dvou rozsáhlých výzkumů integračních sociálních podniků v Evropě sloužily jako podklady pro vytvoření určité typologie integračních sociálních podniků, které v rámci Evropy fungují.

V rámci projektu PERSE^52 (2001–2004) byly zkoumány organizace zaměstnávající osoby se znevýhodněním v deseti členských státech Evropské unie.53 Vznikly studie jednotlivých států,54 které reflektují kontext trhu práce v dané zemi – politiku zaměstnanosti a znevýhodněné skupiny na trhu práce, dále se věnují vztahu integračních sociálních podniků WISE s veřejnou správou a politickými stranami, vztahům s tržním sektorem a popisují výkon jednotlivých typů integračních sociálních podniků WISE ve vztahu k jejich cílům.

Druhým výzkumným projektem byl projekt ELEXIES (2002–2003), probíhající ve dvanácti členských státech Evropské unie.55 Jeho cílem bylo poskytnout přehled hlavních charakteristik integračních sociálních podniků WISE, typů poskytované pracovní integrace, přehled o počtu podniků, způsobu vzniku a jakými způsoby jsou podporovány. Věnuje se také zapojení státu, místních samospráv a občanských iniciativ na rozvoj integračních sociálních podniků.

Česká republika byla předmětem studie, jejímž cílem bylo upozornit na možnosti zakládání sociálních podniků v zemích střední a východní Evropy a Společenství nezávislých států, která byla EMES zadána k provedení v rámci rozvojového programu OSN regionálním centrem v Bratislavě.56 Výzkum proběhl v letech 2005 až 2006. Výzkum sociální ekonomiky a sociálních podniků byl dosud realizován v patnácti zemích Evropské unie, v nových členských státech a v dalších zemích však systematicky proveden nebyl.57

Je zde uvedeno devět charakteristik „ideálního“ sociálního podniku podle EMES, zároveň však autoři připouštějí, že ve zkoumaných zemích není možné vyžadovat splnění všech těchto znaků proto, aby bylo možné analyzovat rozmanité podnikatelské organizace sledující sociální cíl včetně těch, které stojí teprve na počátku a očekává se, že se sociálními podniky stanou. Ve studii se konstatuje, že v České republice, Estonsku, Litvě, Polsku a Slovinsku lze nalézt právní formy subjektů sociální ekonomiky – asociací, nadací, družstev, v České republice je to vhodná právní forma obecně prospěšné společnosti.58

„Provedené studie naznačují, že některá kritéria nejsou ve zkoumaných zemích dosud splněna a bude vyžadovat určitý čas, než budou moci být vyžadována (např. zapojení minimálního počtu placených pracovníků).“59 Existuje předpoklad, že většina sociálních podniků nenaplňuje všechny charakteristiky najednou.60

Studie obsahuje přizpůsobenou „jemnější“, jednodušší definici sociálního podniku. Jednodušší definice obsahuje tři základní ekonomické a tři základní sociální charakteristiky.

Ekonomické charakteristiky

1. Trvalé aktivity zaměřené na výrobu zboží a/nebo prodej služeb. Hlavním cílem sociálních podniků není, na rozdíl od tradičních organizací občanské společnosti, angažovanost v dobročinných aktivitách nebo v přerozdělování finančních toků. Vyrábějí výrobky nebo poskytují služby lidem. Ekonomická činnost je jedním z hlavních důvodů jejich existence.

2. Vysoký stupeň autonomie. Sociální podniky jsou zakládány skupinami lidí a jsou jimi řízeny na základě plánů, které vypracovávají. Mohou i záviset na veřejných dotacích, ale nejsou přímo ani nepřímo řízeny veřejnými institucemi nebo jinými organizacemi (svazy, soukromými společnostmi atd.).

3. Trend směrem k placené práci. Zpočátku není nutně vyžadováno vytvoření placených pracovních míst. Podniky mohou v počáteční etapě vznikat na základě dobrovolné práce, avšak musí být jasný trend k vytváření pracovních míst.

Sociální charakteristiky

1. Základním smyslem sociálního podniku je provozovat aktivity prospívající společnosti či specifické skupině lidí.

2. Rozhodování není založeno na vlastnictví kapitálu, síla hlasovacího práva by neměla být závislá na výši vložených prostředků. Důležitými prvky jsou demokratický styl řízení, zapojování všech aktérů vykonávané aktivity, spolupráce s klienty či zákazníky, zapojení zainteresovaných partnerů do rozhodovacího procesu a participativní management.

3. Sociální podniky buď vůbec nerozdělují zisk, nebo ho mohou rozdělovat jen do určité míry. Lze mezi ně zahrnout i podniky, které mohou bez omezení rozdělovat vysoké procento zisku (50–60 %), vyloučeny jsou však ty podniky, jejichž cílem je maximalizace zisku.61

1.4.2 EMES a její definice ideálního typu sociálního podniku

Výsledky z projektu s názvem „Vznikání sociálních podniků v Evropě“, realizovaného v letech 1996 až 1999 v patnácti zemích Evropské unie, obsahují skupiny indikátorů, pomocí nichž EMES definuje tzv. ideální typ sociálního podniku.62 Tím EMES uvádí metodiku pro evropský i světový výzkum sociálních podniků. Výzkum EMES se doposud zaměřoval především na evropské prostředí s jeho specifickými tradicemi, díky nimž se odlišuje od ostatních oblastí světa, v současnosti členové EMES rozšiřují své výzkumné aktivity i do dalších geografických území, jako je Latinská Amerika a východní Asie.63

Sociální podnik „ideálního typu“ je postaven na vícezdrojovém financování, v jeho aktivitách je zapojena širší paleta zúčastněných aktérů a podnik naplňuje více různých cílů.64

Indikátory ideálního typu sociálního podniku nemají sloužit jako soubor podmínek, které organizace musí splňovat, abychom ji mohli pokládat za sociální podnik. Koncept ideálního typu sociálního podniku představuje především nástroj, pomocí kterého výzkumníci popisují subjekty v daném prostředí. Slouží pro mezinárodní srovnávání a stanovuje hranice pro vymezení sociálních podniků.

Společnost EMES zdokonalovala metodologii zkoumání sociálních podniků s cílem sjednotit přístup, který je v rámci národních výzkumných projektů možné aplikovat a prověřovat jeho relevanci v kontextu odlišných podmínek.

Počáteční pracovní definice klasifikovala indikátory podniku ze sociálního a ekonomického hlediska. Pro účely mezinárodního srovnávacího výzkumu, který identifikoval hlavní shody a rozdíly v pojetí sociálního podniku v Evropě a USA, autoři Defourny a Nyssens poukázali na vhodnost členění indikátorů do tří podskupin.65 Rozdělení provedli proto, aby zvýraznili konkrétní formy řízení specifické pro ideální typ sociálního podniku. K indikátorům (ukazatelům) ze sociálního a ekonomického hlediska bylo přidáno hledisko participativního řízení podniku.

Sociální hledisko

1) Cíl sociálního podniku – prospět společnosti nebo specifické skupině lidí.

Základním smyslem sociálního podniku je provozovat aktivity sloužící společnosti či specifické skupině lidí. Na stejné úrovni je hlavní charakteristikou sociálních podniků zájem podporovat smysl pro sociální zodpovědnost na místní úrovni.

2) Sociální podniky vznikají ze skupinové iniciativy.

Sociální podniky jsou výsledkem společné aktivity občanů, kteří sdílí určitou potřebu nebo záměr. Tento kolektivní rozměr musí být zachován, i když podnik řídí volení jednotlivci nebo skupina vedoucích.

3) Omezené přerozdělování zisku.

Mezi sociální podniky patří také ty, které se neřídí podmínkou absolutního zákazu přerozdělování zisku. Tedy organizace, které jako např. družstva v některých zemích, mohou přerozdělovat v omezené míře zisk mezi své podílníky.66

Jedním z hlavních cílů sociálních podniků je sloužit komunitě nebo specifické skupině lidí. Sociální přínos pro komunitu je hlavním motivem ekonomické aktivity a nejedná se o její vedlejší produkt. Na stejné úrovni je hlavní charakteristikou sociálních podniků zájem podporovat smysl pro sociální zodpovědnost na místní úrovni. Sociální podniky jsou výsledkem kolektivní dynamiky. Vznikají dobrovolně z iniciativ občanů, kteří jsou součástí komunity nebo skupiny se stejnou potřebou či zájmem, a kolektivní rozměr sociálních podniků musí být zachován. Sociálními podniky nejsou pouze organizace řídící se podmínkou absolutního zákazu přerozdělování zisku, ale rovněž takové, které mohou zisk v omezené míře přerozdělovat mezi své podílníky.

Ekonomické hledisko

1) Trvalé aktivity zaměřené na výrobu zboží a/nebo poskytování služeb.

Hlavním cílem sociálních podniků není, na rozdíl od tradičních neziskových organizací, angažovanost v dobročinných aktivitách nebo v přerozdělování finančních toků (jako u nadací). Produkují výrobky nebo poskytují služby lidem. Ekonomická činnost je jeden z hlavních důvodů jejich existence.

2) Přijetí ekonomických rizik.

Ti, kdo zakládají sociální podniky, předpokládají jistě nebo zčásti risk spojený s ekonomickou činností. Na rozdíl od většiny veřejných institucí závisí jejich finanční udržitelnost a životaschopnost na úsilí jejich členů a zaměstnanců při zabezpečování potřebných zdrojů.

3) Alespoň minimální podíl placené práce.

Podobně jako tradiční neziskové organizace mohou sociální podniky kombinovat peněžní a nepeněžní zdroje, placenou a dobrovolnickou práci. Nicméně aktivity sociálních podniků vyžadují alespoň minimální podíl placené práce.

Sociální podniky trvale vyrábějí výrobky nebo poskytují služby lidem. Soustavné poskytování zboží a/nebo služeb tvoří jeden z hlavních důvodů jejich existence a vymezuje je oproti tradičním nestátním neziskovým organizacím (NNO), jejichž náplní je účast v dobročinných aktivitách nebo přerozdělování finančních toků. Při vzniku sociálních podniků na sebe zakladatelé berou plné či částečné ekonomické riziko. Na rozdíl od většiny veřejných institucí závisí finanční životaschopnost sociálních podniků na úsilí členů i zaměstnanců zajistit potřebné zdroje. Sociální podniky mohou kombinovat peněžní a nepeněžní zdroje, placenou a dobrovolnou práci, nicméně aktivity sociálních podniků vyžadují alespoň minimální podíl placené práce.67

Hledisko participativního řízení podniku

1) Vysoký stupeň autonomie.

Sociální podniky jsou dobrovolně vytvářeny skupinami lidí a jsou jimi řízeny pomocí plánů, které samy stanovují. Adekvátně tomu mohou být závislé na veřejných dotacích. Nejsou však přímo ani nepřímo řízeny veřejnými institucemi nebo jinými organizacemi (svazy, soukromými firmami atd.). Mají právo „rozhodujícího hlasu“, tedy právo aktivitu rozšiřovat nebo ukončit.

2) Právo rozhodovat není postaveno na výši vloženého kapitálu.

V rámci rozhodovacího procesu by měl být respektován princip „jeden člen, jeden hlas“ nebo alespoň by síla hlasovacího práva neměla být závislá na výši vloženého kapitálu. Rozhodování má spíše demokratický charakter.

3) Participativní charakter, který stojí na zapojení všech zúčastněných aktérů vykonávané aktivity.

Důležitou charakteristikou sociálních podniků je spolupráce s klienty či zákazníky, zapojení zúčastněných aktérů do rozhodovacího procesu a participativní management. V celé řadě případů je jedním z cílů sociálních podniků podpora demokratických principů na místní úrovni skrze ekonomickou aktivitu. Zúčastněnými aktéry mohou být zaměstnanci, klienti či cílová skupina, dobrovolníci, dárci atd. Zapojení může mít buď podobu formální, nebo neformální, ale hlavním smyslem je podpora demokratických principů na lokální úrovni prostřednictvím ekonomických aktivit.

Všechny tři skupiny charakteristik je nutné brát v úvahu komplexně, ne jednotlivě. Zamezí se tak záměně sociálního podniku s tradiční organizací občanského sektoru, která např. změní způsob řízení. Posouzení všech tří hledisek vymezí jednak kategorii ideálního typu subjektu a jednak subjekty „na pomezí“, umožňuje určit periferní skupiny organizací okolo ideálně typických sociálních podniků. Výše zmíněné charakteristiky reprezentují ideální typ sociálního podniku, nemají poskytnout definici, která by určovala jasné hranice organizací spadající či nespadající do kategorie sociálního podniku. Cílem pracovní definice je poskytnout nástroj, pomocí kterého je možné určit, nakolik se zkoumaný podnik přibližuje k onomu ideálnímu typu. Nepředstavuje tedy definici existujících sociálních podniků.

Defourny uvádí, že takto vymezené iniciativy představují nový nebo oživený výraz občanské společnosti. V západní Evropě se koncept sociálního podniku utváří v rámci tradice sociální ekonomiky a občanského sektoru. Subjekty z obou těchto sfér mění své struktury, nabízejí nové druhy produktů a služeb a hledají nové cesty k diverzifikaci svých zdrojů. Vznikají také nové typy subjektů zaměřené na dosahování sociálních cílů prostřednictvím ekonomické aktivity.

1.5 Sociální podnikatel

Do sektoru sociální ekonomiky patří již zmíněné sociální podniky a samozřejmě také sociální podnikatelé, kteří … „staví na silných stránkách dlouhé tradice sociální ekonomiky a jsou také hybateli změn, když inovativně řeší významné výzvy, jimž v současnosti čelíme. Tím, že vytvářejí pracovní místa, nabízejí inovativní produkty a služby a podporují udržitelnější ekonomiku, jednají v obecném zájmu.“68 Podnikatelé jsou nositelé změny, inovátoři. Nemusí zakládat podnik, ale jejich cílem je „změnit vzorce produkce“ (Dees, 1998).69 Sociální podnikatele lze považovat za novou generaci aktérů občanské společnosti, kteří se svou činností zaměřují na systematické problémy současného světa.70 Sociální podnikání lze vnímat jako výraz občanského chování a součást solidární ekonomiky.

Defourny v teorii sociálního podnikání odkazuje na Josepha Schumpetera, pro kterého jsou podnikatelé inovátoři a ekonomický vývoj je proces „uskutečnění nových kombinací ve výrobním procesu.“71 Úkolem podnikatelů je tyto nové kombinace uskutečňovat. Podle Schumpetera jsou odpovědní za zavádění změn alespoň v následujících směrech: a) zavádění nových výrobků nebo výrobků nových kvalit; b) zavádění nových výrobních metod; c) otvírání nového trhu; d) zajištění nových zdrojů surovin nebo e) reorganizace oblasti aktivit. Defourny doporučuje, aby tato typologie byla aplikována na třetí sektor a stala se základem koncepce sociálního podnikání i sociální ekonomiky. Schumpeter popsal podnikatele jako: „inovátory, kteří pohání ‚kreativně-destruktivní‘ proces kapitalismu“.

Mezi nejznámější a nejužívanější vymezení pojmu sociálního podnikatele patří definice navržená J. G. Deesem, která kombinuje individuální kvality sociálních podnikatelů s popisem způsobu aktivit, které provádějí.

Sociální podnikatele charakterizuje jako agenty sociální změny, která nastává prostřednictvím:

‒ formulace poslání, které směřuje k vytvoření a udržení sociální hodnoty (nikoliv pouze soukromé);

‒ rozeznávání a vytrvalého hledání nových příležitostí k dosažení jejich poslání;

‒ zapojení se do procesu neustálých inovací, zlepšování a učení;

‒ odvahy jednat i přes omezené dostupné zdroje;

‒ zvýšeného pocitu odpovědnosti vůči zúčastněným aktérům/klientům, pro které pracuje, a snahy o maximalizaci dosažených výsledků.72

Sociální podnikatel, nazývaný i jako společensky prospěšný podnikatel, je osobností, která nabízí inovativní řešení problémů celospolečenských nebo problémů sociálních skupin.

1.6 České sociální podniky

Sociální podniky jsou u nás vytvářeny „zdola“ dobrovolnou iniciativou občanů. Nejčastěji vznikají nová pracovní místa pro osoby ze znevýhodněných sociálních skupin a podniky naplňují znaky integračního sociálního podniku typu WISE. Sociální podniky zároveň nabízejí produkty a služby ve městech a obcích. Začátky sociálních podniků jsou většinou spojeny s realizací projektů podporovaných z Evropských strukturálních fondů. Od roku 2003 do roku 2008 organizace občanského sektoru navazovaly mezinárodní spolupráci, získaly zkušenosti ze zahraničí a začaly se nazývat sociálním podnikem nebo sociální firmou. Zájem podpořit vznikání sociálních podniků byl podpořen Evropským sociálním fondem, Operačním programem Lidské zdroje a zaměstnanost. Během let 2009–2013 Ministerstvo práce a sociálních věcí ČR formulovalo požadavky na sociální podniky ve výzvě č. 30 „Sociální ekonomika“.

Legislativní pozadí podpory sociálních podniků zaměstnávající osoby se zdravotním postižením je spojeno s poskytnutím dotace na vytvořené pracovní místo podle zákona o zaměstnanosti. Díky výzvě z Evropského sociálního fondu je koncept sociálních podniků rozšířen na zaměstnávání osob z dalších znevýhodněných skupin.

1.6.1 Síla i slabost vzniku konceptu sociálního podniku

Východiskem pro sociální a solidární ekonomiku i pro sociální podnikání v České republice jsou kulturně-historické kořeny a tradice solidarity a vzájemné pomoci. Spolky, nadace a družstva existovala v různých formách po dobu více než sto let. Snahy o vytvoření spolků a družstev – tedy „kořeny“ českých sociálních podniků, lze nalézt na začátku 19. století. Známé osobnosti, které formulovaly základní principy ekonomického individualismu a solidarity, byly: František Cyril Kampelík, František Ladislav Chleborad nebo Karel Engliš. Prezident první republiky Tomáš Garrigue Masaryk vytvořil přátelské prostředí pro vznik a vývoj občanských organizací. Vysoký počet spolků a družstev v období mezi první a druhou světovou válkou navazoval na tradice z 18. a 19. století v souvislosti s českým národním obrozením. Ve druhé polovině 19. století rostl také počet českých malých a středních podniků a nově vzniklá třída českých bohatých podnikatelů hrála důležitou roli ve filantropii. Někteří z nich se stali slavnými mecenáši. Architekt Josef Hlávka založil nadaci Nadání Josefa, Marie a Zdeňky Hlávkových (1904) nebo mecenáš a zakladatel Olivovy nadace (1896) Alois Oliva. Nejstarší výrobní družstvo Kovo Věšín bylo založeno v roce 1892 a družstevnictví plně realizovalo myšlenku subjektu založeného na vzájemné podpoře svých členů. Mnoho družstev vznikalo v různých oblastech a doba mezi první a druhou světovou válkou byla „zlatými léty“ nejen pro spolky, ale i pro družstva. Po skončení druhé světové války spolky, nadace a družstva rychle pokračovaly ve své činnosti, ale únor 1948 přinesl významné změny. Řada spolků, nadací i družstev zanikla, nastupující společenské organizace a výrobní družstva se stala nástrojem komunistického režimu. Centrální řízení a plánování národního hospodářství nedávalo prostor pro ekonomické aktivity občanských nebo církevních organizací a od socialistických podniků se neočekávalo společensky odpovědné chování a slaďování ekonomických a sociálních cílů. V listopadu 1989 „sametová“ revoluce přinesla občanskou svobodu a zhroucení komunistické strany. Začala se intenzivně obnovovat občanská společnost včetně vzniku nových spolků, nadací. Rozvoj občanského sektoru po roce 1989 je jedním ze základů sociální a solidární ekonomiky a vytváří podmínky pro vznikání sociálních podniků. Další změny jsou spojeny se vstupem České republiky do Evropské unie v roce 2004 a pronikáním euroamerických myšlenek společensky odpovědného podnikání k nám.

Síla a výskyt tématu sociálního podniku je podmíněn dvěma hlavními důvody.

Za prvé: sociální podniky jsou vytvořeny iniciativou „zdola nahoru“; je to činnost samotných subjektů. Tyto subjekty získaly zkušenosti se sociálním podnikáním ze zahraničí a samy sebe nazývají sociálním podnikem.

Druhý důvod je spojen s finanční podporou z Evropského sociálního fondu, kdy byly podpořeny projekty sociálních podniků, které naplňovaly principy uvedené ve výzvě č. 30 (výzva Sociální ekonomika). V současné době očekáváme, že sociální podniky budou podporovány z různých operačních programů Evropského sociálního fondu v novém programovém období 2014–2020, pokud jde o boj proti chudobě, podporu zaměstnanosti a sociálního začleňování nebo podporu malých a středních podniků.

Slabost výskytu tématu sociálního podniku je spojena s překážkami, které byly formulovány Defournym, jsou typické pro země střední a východní Evropy a brání přijetí koncepce sociální ekonomiky:73

‒ vládní politika, která spoléhá na sílu volného trhu a podceňuje hodnotu alternativních organizací a podniků zejména v podmínkách místního rozvoje;

‒ nedůvěra v družstva a NNO, jež je v mnoha zemích zapříčiněna negativním vnímáním družstev – i těch, která vznikla před érou komunismu – jako organizací spojenými s předchozím komunistickým režimem;

‒ vysoká závislost neziskových organizací na státu v sociální oblasti, nedostatečné ocenění role subjektů třetího sektoru jako alternativní možnosti;

‒ subjekty třetího sektoru, které jsou nebo byly v některých zemích finančně podporované převážně zahraničními dárcovskými společnostmi;

‒ i když subjekty třetího sektoru vznikají v občanské společnosti a za účelem plnění sociálního poslání, někdy své činnosti přizpůsobují možnostem získat finanční příležitosti;

‒ nedostatky legislativního rámce regulujícího ekonomické aktivity subjektů třetího sektoru ve prospěch samofinancování;

‒ všeobecný nedostatek důvěry v solidární jednání; koncept solidarity je v první řadě vnímán jako vztah jednotlivce k přátelům a rodině; vidina ekonomické aktivity je spojena s vlastními cíli než s pozitivním přínosem pro celou společnost;

‒ přetrvávající vliv politické kultury z předchozího režimu, ve kterém byly aktivity účastníků sociální ekonomiky limitovány jejich vlastními zájmy;

‒ problém mobilizace zdrojů (lidských, finančních).

Největším problémem je nedostatečná znalost odborné i širší veřejnosti pojmů, jako je sociální ekonomika, solidární ekonomika, sociální podnik, sociální podnikání. Proč by podnik měl být sociálním, pokud to není „pozitivní signál“? Čím se má odlišovat od ostatních, když veřejnost nemá představu o sociální ekonomice?

1.7 Modely českých sociálních podniků a faktory podmiňující jejich vznikání

Studie a výzkum sociálních podniků, sociální ekonomiky i navazování kontaktů se zahraničními institucemi provádí několik let Fakulta humanitních studií Univerzity Karlovy v Praze (FHS UK). Výzkumníci vychází z předpokladu, že pro zahájení zkoumání a doložení tvrzení, že česká sociální ekonomika existuje, lze pro její definování využít dva stávající zahraniční přístupy, a to právně institucionální přístup a normativní přístup.

Výzkumný tým katedry studií občanské společnosti FHS UK a Výzkumného ústavu práce a sociálních věcí (VÚPSV) realizoval v letech 2008–2010 projekt s využitím zahraniční metodiky zveřejněné v roce 2006 ve studii Evropské výzkumné společnosti EMES.74 Na uvedený výzkum navazuje každoročně řada zpracovaných studií sociálních podniků s využitím metodiky EMES, kterou získaly výzkumnice katedry studií občanské společnosti díky svému zapojení v mezinárodním projektu „International Comparative Social Enterprise Models“.75

Na základě dosavadních kroků v prosazování koncepce sociálního podnikání v České republice lze rozpoznat dva směry. Oba směry jsou ovlivněny zahraničními autory a směry.

První směr je ztotožněn s definicemi EMES, vychází z evropské tradice spolků, vzájemnosti a družstev. Z amerického pojetí je mu blízká důležitost podnikání, které přináší vlastní zdroje zejména organizacím občanského sektoru.

Druhý směr více zdůrazňuje sociální inovace, udržitelnost, společenskou odpovědnost a prospěšnost, byznys nástroje a tržní principy.

Hlavní faktory ovlivňující přijetí koncepce sociálního podnikání

A. Vliv zahraničních autorů a přístupů důležitých pro vypracování českých definic.

B. Evropský vliv na vznik integračních sociálních podniků (WISE model).

C. Iniciativa „zdola nahoru“ z občanského sektoru (asociativní model sociálního podniku).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lidské zdroje v sociálních podnicích.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.