Julinka a její zvířátka
Školní mazlíčci

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Rebecca Johnson

Julinka a její zvířátka
Školní mazlíčci – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola
5
Veterináři zachraňují životy

Když jsme se vrátily o polední přestávce, v učebně přírodovědy panoval mnohem větší klid a slečna Fajnová už nevypadala tak vyřízeně. Zuzka nesla pytlík zbytků z jídelny pro morčata, která okamžitě spustila šílený kvikot.

„Už jdeme, už jdeme,“ chlácholila je Zuzanka, zatímco Pudink a Poleva vykukovali z klece.

Já mezitím zamířila přímo k Doře.

Ještěrka pořád zakláněla hlavu a vypadala velmi neklidně.

„Chová se tak celé dopoledne,“ podotkla slečna Fajnová, když nesla nějaké pomůcky k umyvadlu.

„Snad je to normální,“ doufala jsem. „Ale je pravda, že nevypadá moc dobře.“

Kluci z recyklační skupiny přinesli koše s biologickým odpadem a vysypávali je na kompost.

„Tak co ještě musíme dnes udělat?“ zeptala se slečna Fajnová. Vypadala unaveně.

„Už to bude všechno,“ odpověděla Zuzka. „Jen ještě musíme nakrmit rybičky a přinést šídlům a švábům pár čerstvých listů. Pak rozprašovačem trochu navlhčíme vzduch v teráriích. Úterý je klidný den.“

Slečna Fajnová chtěla něco říct, ale vyšlo z ní jen tiché zakňourání. Raději si uvařila kávu.

Zuzanka šla nasypat do venkovních jezírek krmení pro rybičky a já z krabice v rohu vytáhla pár sušených listů pro Mortyho a Tonyho.

Najednou někdo hlasitě zabouchal na dveře.

„Potřebujeme paní učitelku Kusákovou,“ dožadoval se jeden malý kluk z druhé třídy, když jsem otevřela dveře.

„Paní Kusáková tady dneska není,“ odpověděla jsem.

„V pítku je ptáče a je úplně zmáčené.“

Slečna Fajnová na mě vytřeštila oči.

„Zajdeme se tam podívat,“ rozhodla jsem.

Zuzka, slečna Fajnová a já jsme se v doprovodu několika sedmiletých špuntů vydaly k pítku obklopenému dalšími dětmi. Paní učitelka Albertová, která zrovna měla dozor, je držela v dostatečné vzdálenosti.

Smutně se na nás podívala. „Do pítka spadlo malé ptáče. Je úplně promočené a já nevím, co s ním mám dělat.“

Když jsem se podívala do pítka, odkud k nám upíralo očka zmáčené ptáče, vydechla jsem úlevou.

„Je to dobré,“ oznámila jsem všem. „Tohle je to nejlepší ptáče, které jsme tady mohli najít. Je to kystráček zpěvavý. Asi se učil létat a spadl.“

„Neměli bychom najít jeho maminku?“ zeptala se paní Albertová.

„To je právě na těchto ptácích zajímavé,“ vysvětlila jsem jí. „O mláďata se starají všichni ptáci stejného druhu, ne jen rodiče. Jakmile ho osušíme dost na to, aby mohl zpívat, slétnou se sem ze všech stran. Vy je sice nevidíte, ale oni nás právě teď pozorují. Jsou to opravdu dobří rodiče.“

Všechny děti i učitelé se začali rozhlížet, jestli nezahlédnou dospělého kystráčka, ale nikde nic.

Sáhla jsem do pítka a opatrně vzala ptáče do dlaní. Bylo dost teplo, takže jsem věděla, že uschne za chviličku. Všimla jsem si, že slečna Fajnová couvla. Ta si v dětství se zvířaty opravdu moc neužila.

Osušila jsem ptáče cípem své školní košile a začala jsem se poohlížet po nějaké nízké větvi.

Ptáče se mi v dlaních nafouklo a oklepalo si vodu z křídel.

„Ten je tak krásný,“ rozplývala se Zuzanka.

„Paní Albertová, myslíte, že byste dosáhla na tamtu větev?“ zeptala jsem se, když jsem konečně zahlédla vhodné místo, kam ptáče odložit.

„Asi ano, Julie,“ odpověděla a všichni se přesunuli k větvi.

„Teď se koukejte,“ řekla jsem rostoucí skupince dětí okolo nás.

Paní Albertová si opatrně vzala ptáče do rukou a posadila ho na větev.

„Teď stačí jenom poodejít kousek stranou a čekat,“ sdělila jsem divákům.

Učitelé odvedli děti stranou a všichni jsme se dívali, co se bude dít. Asi minutu se nedělo nic a pak jsme uslyšeli zvuk, na který jsem čekala.

„Píp… píp-píp.“ Náš malý kamarád začal volat o pomoc.

Odevšad se slétali kystráčci. Byli šedí s jasně žlutými kroužky okolo očí. Dva z nich střídavě krmili to ubožátko hmyzem.

„Jůůůů,“ vydechli jsme všichni najednou. Měli jsme velikou radost. Vždycky je krásné zachránit něčí život. Proto chci být veterinářka.

„No teda,“ prohlásila slečna Fajnová směrem k paní Albertové. „Ona je opravdu skoro veterinářka.“

Zuzka se na mě podívala a krásně se na mě usmála.

Když jsme se vrátili do učebny přírodovědy, kluci už měli koše vysypané a vymyté a postavili je dnem vzhůru, aby uschly. Slečna Fajnová byla ohromená. „Ta recyklační skupina je vážně skvělá,“ pokývala uznale hlavou. Kluci vypadali, že ze sebe mají velikou radost.

Vtom se objevil pan C s botami slečny Fajnové v ruce. Usmíval se.

„Naléhavý problém vyřešen,“ hlásil.

Slečna Fajnová zčervenala. „Moc se omlouvám,“ řekla. „Měla jsem tady pár katastrof a ten zlomený podpatek už byl vrchol. Děvčata říkala, že ho snad opravíte.“

„Teď už ten podpatek vydrží všechno. Přilepil jsem ho svým oblíbeným Mamutem.“

„Moc vám děkuji,“ zářila slečna Fajnová. Společně se Zuzkou obdivovaly opravenou botu.

„Ani není vidět, kde se zlomil!“ podivovala se Zuzanka, zatímco se slečna Fajnová snažila dostat z gumáků.

Zavrtěla jsem hlavou a usmála se na pana C. „Já bych teda radši brala ty gumáky,“ pošeptala jsem mu.

„V tom s tebou rozhodně souhlasím, Julie,“ odpověděl a spiklenecky na mě mrkl.

Kapitola
6
Veterináři poznají, když něco není v pořádku

Než jsem odešla domů, zastavila jsem se ještě jednou u Dory. Slečna Fajnová už zase uklízela z lavic pomůcky, ale vypadala mnohem spokojeněji.

„Pořád prohýbá ten hřbet,“ poznamenala jsem.

Slečna Fajnová se zastavila nečekaně blízko u terária. Usmála jsem se – už si začínala zvykat.

„Máš o nich strach?“ zajímala se.

„Trochu ano,“ odpověděla jsem. „Dora by měla mít mláďata až za týden. Paní učitelka Kusáková má tyhle ještěrky opravdu ráda, a tak se chci postarat, aby byly v pořádku, až se vrátí.“

„Jak dlouho u nich trvá březost?“ zeptala se slečna Fajnová.

„Asi sto dní. Loni se mláďata narodila skoro přesně načas. Ale vy si s tím nedělejte starosti, slečno Fajnová. Promluvím si o tom s mamkou. Ta bude vědět, co dělat. Je to opravdová veterinářka.“

Později odpoledne jsme si s maminkou vyhledaly spoustu informací o březích tilikvách. Dokonce jsme se na YouTube podívaly, jak se rodí mláďata. Mamka už toho o ještěrkách věděla dost, ale říkala, že nemůže uškodit, když se seznámíme i se zkušenostmi dalších lidí, protože každá ještěrka je  jiná.

„Většina lidí říká, že porod je dost rychlý,“ všimla jsem si. „Ale pořád mám trochu starost, mami.“

„Co kdybych se na ni zašla zítra ráno podívat? Pak se snad přestaneš bát, Juli,“ navrhla maminka.

Před spaním jsem ještě zavolala Zuzce a povídaly jsme si o Doře. Taky o ni měla starost, a tak jsme se dohodly, že zítra půjdeme do školy dřív, abychom se na ni podívaly.

Ráno na mě Zuzka čekala u auta a mamka nás obě odvezla do školy. Když jsme dorazily k učebně přírodovědy, slečna Fajnová už tam byla a chystala si věci.

„Vypadá skvěle, viď!“ pošeptala mi Zuzanka, když jsem nahlížela do ještěrčího terária.

„Ano, ale pořád je hodně tlustá,“ odpověděla jsem, aniž bych spustila oči z Dory.

Zuzka zalapala po dechu a pak jí došlo, že si nerozumíme. „Ne Dora, Juli. Mluvím o slečně Fajnové!“

„Aha,“ řekla jsem. Ohlédla jsem se k paní učitelce, která si povídala s maminkou. Měla na sobě šaty se zářivým květinovým vzorem a k nim žluté boty do barvy.

„Doufám, že jsou ty boty pořádně vyztužené,“ zachichotala jsem se.

Zuzka mě zpražila smrtícím pohledem. Na botách se asi nikdy neshodneme, ale to nevadí, i nejlepší kamarádky můžou mít na něco jiný názor.

„Pojďme se na tu vaši holku podívat,“ řekla maminka a opatrně vytáhla Doru z terária.

Vtom se otevřely dveře a dovnitř vtrhli kluci z recyklační skupiny, hluční jako obvykle.

„Pšt!“ zasyčela jsem na ně.

Po špičkách došli k teráriu. Všichni jsme se dívali, jak maminka prohlíží Doru na lavici.

„No,“ řekla maminka nakonec. „Je obrovská a má hodně nafouklé bříško. Máš pravdu, Julie – vypadá dost neklidně. Snědla něco v poslední době?“

Nalistovala jsem stránku ve svém veterinářském zápisníku a řekla jsem: „Ano, včera odpoledne měla dva šneky.“

Maminka přikývla. „Kdyby měla velké bolesti, nic by nejedla,“ přemítala. „Nechme ji prozatím v klidu, a jestli do odpoledne nezačne rodit, radši si ji odvezu na kliniku a udělám jí ultrazvuk, abych viděla, co se v tom jejím bříšku děje.“

„Myslela jsem, že se mláďata mají narodit až za týden,“ vyhrkla slečna Fajnová s očima navrch hlavy.

„Žádný strach,“ těšila jsem ji. „Jestli se narodí dřív, od minula už víme, jak se o ně postarat.“

Slečna Fajnová nevypadala, že by ji to nějak uklidnilo.

Sameček Don začal šplhat po stěně terária. Plácal zavalitýma nožkama o hladký povrch, ale nikam se nedostal.

„Vezmeme Dona na rychlou procházku na sluníčku,“ zašeptal Honza. „To ho rozveselí.“

Když kluci nesli ještěrku ke dveřím, slečna Fajnová vypadala, jako by ztratila řeč.

„Oni mají dovoleno nosit to ven?“ zeptala se šeptem.

Nebylo mi jasné, proč všichni šeptáme, ale asi to tak bylo ve chvíli, kdy někoho prohlíží lékař, správné. Přikývla jsem. „Často bereme ještěrky na procházku do zahrady. Pohybují se pomalu a často jen tak sedí na sluníčku. Dělá jim to
dobře.“

Mamka Doru láskyplně podrbala a uložila ji zpátky do terária.

„Díky, mami,“ řekla jsem a rychle ji objala.

Ještě si krátce pohovořily s paní učitelkou, něčemu se zasmály a pak mamka odešla.

Když jsem se podívala z okna, uviděla jsem, jak kluci stojí okolo Dona, který ležel natažený na sluníčku.

Zuzka vylezla na židli, aby mohla ještěrkám vyměnit vodu v misce. „Jé!“ vyjekla. „Je tady malá ještěrka! Koukni, Juli, je přímo tady!“

Okamžitě jsem se podívala přes sklo terária. Zuzka měla pravdu, skutečně tam bylo mládě.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .