Závazky v oblasti výstavby a nové civilní právo

Právo prakticky

Závazky v oblasti výstavby a nové civilní právo

Alena Bányaiová

Vzor citace: BÁNYAIOVÁ, A. Závazky v oblasti výstavby a nové civilní právo. Praha: Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016, 272 s.

Právní stav publikace je k 31. 10. 2015.

© JUDr. Alena Bányaiová, CSc., 2016

ISBN 978-80-7552-057-9 (brož.)

ISBN 978-80-7552-058-6 (e-pub)

www.wolterskluwer.cz

O AUTORCE

JUDr. Alena Bányaiová, CSc.

je advokátkou spolupracující s advokátní kanceláří Bányaiová Vožehová, s.r.o. Působí jako členka pracovní komise Legislativní rady vlády pro soukromé právo, byla členkou Komise pro přípravu nového občanského zákoníku při Ministerstvu spravedlnosti, je členkou představenstva České společnosti pro stavební právo. Přednáší obchodní právo pro zahraniční studenty v rámci programu LL.M. a Socrates/Erasmus organizovaného Právnickou fakultou Univerzity Karlovy v Praze. Působí jako rozhodkyně Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky. Dlouhodobě se věnuje především otázkám závazkového práva a sporné agendě. Přednáší na odborných seminářích zejména se zaměřením na závazkové vztahy v oblasti výstavby a publikuje v odborných právnických časopisech.

Seznam použitých zkratek 1

autorský zákon

zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon)

Červená kniha FIDIC

Obchodní podmínky staveb pozemních komunikací „Condition of Contract for Construction“ – First edition 1999, The Red Book, vytvořené Mezinárodní federací konzultačních inženýrů (Fédération Internationale Des Ingénieurs-Conseils)

Gl. U.

Sbírka soudních rozhodnutí Glaser-Unger (1859–1897)

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z. o.

císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský (německý všeobecný zákoník občanský)

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

PECL

Principy evropského smluvního práva (Principles of European Contract Law)

Pravidla UNCITRAL

pravidla o rozhodčím řízení (UNCITRAL Arbitration Rules)

stavební zákon

zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

střední občanský zákoník z roku 1950

zákon č. 141/1950 Sb., občanský zákoník

UNIDROIT (PICC)

Zásady mezinárodních obchodních smluv UNIDROIT (Principles of International Commecial Contracts)

Vážný

Sbírka rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu (Vážného sbírka)

z. ř. s.

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zák. č. 40/1964 Sb., občanský zákoník z roku 1964

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zák. o advokacii

zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii

zák. o rozhodčím řízení

zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

zák. o veř. zakázkách

zákon č. 137/2006 Sb., o veřejných zakázkách

Další zkratky:

NS Nejvyšší soud

NSS Nejvyšší správní soud

TDI Technický dozor investora

ÚS Ústavní soud

VS Vrchní soud

Úvod

Výstavba nových budov, průmyslových, rezidenčních nebo administrativních komplexů, komunikací, infrastruktury a jiných staveb se uskutečňuje v rámci složitého souboru vztahů mezi jednotlivými účastníky výstavby. Tyto vztahy na sebe navazují a vzájemně se ovlivňují. Osoby, které se na procesu výstavby podílejí, uzavírají řadu smluv nejrůznějšího typu, využívají různých forem kontraktačního procesu. V průběhu výstavby, tedy při plnění převzatých závazků, strany řeší nejrůznější problémy s tím spojené a dochází i ke sporům o to, zda realizované plnění odpovídá očekávání stran.

Tato publikace se zabývá právní úpravou uvedených závazkových vztahů a jejím cílem je přispět k porozumění nových řešení, které přinesl zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník. Věnuje se proto především nové úpravě smluvního typu, který je v oblasti výstavby nejčastěji využíván, a to smlouvě o dílo s důrazem právě na specifika smluv, jejichž předmětem je zhotovení stavby. Ze smluvních typů se dále zabývá smlouvou využívanou pro zabezpečení inženýrské činnosti, tedy příkazní smlouvou. Pro pochopení nové úpravy jednotlivých konkrétních smluvních typů a závazků jimi založených je ovšem nezbytné být seznámen i s novou obecnou úpravou závazkových vztahů, na niž úprava jednotlivých smluvních typů navazuje. Proto publikace ve své první části vybírá a stručně charakterizuje některé novinky, které občanský zákoník přinesl v regulaci uzavírání smluv, v úpravě požadavků na jejich obsahové a formální náležitosti a důsledků jejich nedodržení, upozorňuje na nová řešení sledující zajištění rovnováhy ve smluvních vztazích, jakož i na nové prostředky, které občanský zákoník poskytuje v souvislosti se změnami závazků.

Výstavba nových objektů je dlouhodobým procesem. V současné době mohou probíhat nebo být dokončovány stavby, které byly zahájeny před 1. lednem 2014, tedy datem, kdy nabyl účinnosti občanský zákoník. Nezbytná je proto i znalost úpravy účinnosti občanského zákoníku a jeho aplikovatelnosti na vztahy již probíhající k 1. lednu 2014. To je významné právě z hlediska nového pojetí staveb v občanském zákoníku oproti úpravám předcházejícím. I tomu je v publikaci věnována pozornost.

V řadě případů jsou smlouvy, jejichž předmětem je zhotovení stavby nebo činnosti s tím související, uzavírány v návaznosti na zadávací řízení podle zákona č. 137/2006 Sb., o zadávání veřejných zakázek. Pohled na některé aspekty tohoto kontraktačního procesu je novou úpravou uzavírání smluv v občanském zákoníku ovlivněn. Na tyto aspekty publikace rovněž upozorňuje.

Poslední část publikace je věnována řešení sporů. Případy, kdy prováděná činnost nebo výsledné dílo neodpovídá očekávání strany, jíž je určeno, jsou v oblasti výstavby poměrně časté. S ohledem na specifika výstavby nových objektů a zejména nezbytnost rychlého řešení sporů je na tomto úseku často využíváno i alternativní řešení sporů, tedy rozhodčí řízení. Publikaci proto uzavírá stručné vysvětlení povahy tohoto řízení, jeho výhod i nevýhod, jakož i jeho jednotlivých procesních institutů.

Praha, leden 2016

Autorka

ČÁST PRVNÍ

Obecně o smlouvách a závazcích jimi založených

I. Smlouva – pojem, vznik

Smlouvou projevují strany vůli zřídit mezi sebou závazek a řídit se obsahem smlouvy (§ 1724 obč. zák.). Občanský zákoník tak obsahově vymezuje pojem smlouvy a činí tak v souladu s obecně přijímaným pojetím smlouvy jako právního jednání, souhlasného projevu vůle, směřujícího ke vzniku závazku. Dosavadní úprava toto vymezení postrádala, nicméně vycházela ze stejného pojetí a definice pojmu „smlouva“ byla vyhrazena doktríně a judikatuře.

Z vymezení pojmu smlouva vyplývá i podstata procesu směřujícího k uzavření smlouvy, podstata kontraktačního procesu. Smlouva je uzavřena, jakmile si strany ujednaly její obsah. V mezích právního řádu je stranám ponecháno na vůli svobodně si smlouvu ujednat a určit její obsah (§ 1725 obč. zák.). Citované ustanovení sleduje dvojí účel (jak připomíná i důvodová zpráva). Za prvé, vznik smlouvy je podmíněn dohodou smluvních stran. Za druhé, zdůrazněna je autonomie vůle smluvních stran. Je jen na stranách, jak vymezí obsah smlouvy, zda vůbec smlouvu uzavřou, s kým ji uzavřou a v jaké formě. Limity této autonomie jsou dány právním řádem, především kogentními ustanoveními zákona. Kogentní jsou ta ustanovení zákona, kde zákon odchylku výslovně zakazuje. Dále se od ustanovení zákona nelze odchýlit ujednáním, které porušuje dobré mravy, veřejný pořádek nebo práva týkající se postavení osob, včetně práva na ochranu osobnosti (§ 1 odst. 2 obč. zák.).

Proces uzavírání smlouvy představuje často složité a třeba i delší dobu trvající vyjednávání, kdy výsledný text nemusí plně postihovat to, s čím strany do jednání o smlouvě vstupovaly, a přesto obě strany vycházejí z toho, že smlouva uzavřena je a že vyjadřuje jejich společnou vůli. Zákoník v § 1726 řeší, zda smlouva v takových případech skutečně vznikla a s jakým obsahem, přičemž řešení je ve prospěch existence smlouvy. Stanoví, že pokud strany považují smlouvu za uzavřenou, ač si ve skutečnosti neujednaly náležitost, již měly ve smlouvě ujednat, hledí se na jejich projev vůle jako na uzavřenou smlouvu, lze-li, zvláště s přihlédnutím k následnému chování, rozumně předpokládat, že by smlouvu uzavřely i bez ujednání těchto náležitostí.

Citované ustanovení dopadá na případy, kdy se strany dohodly o všem, co tvoří minimální obsah smlouvy, ovšem některé ze záležitostí, o nichž jednaly, nakonec opomněly nebo si nevšimly, že v textu smlouvy vyjádřeny nejsou. Například do smlouvy o zhotovení stavby se nedostane ujednání o ostraze staveniště, byť o ní strany jednaly, nebo o průběhu kontrolních dnů, o způsobu informování objednatele o překážkách v postupu prací apod. Pokud chování stran nasvědčuje tomu, že jim chybějící náležitost nebrání v tom, aby se smlouvou řídily, zejména pokud kontraktační jednání jsou ukončena a strany podle smlouvy plní, považuje se smlouva za uzavřenou; vznikne i bez chybějící náležitosti. Důležité tedy je, že vůli stran odpovídá to, že chtějí být smlouvou vázány, byť k dohodě o celém jejím obsahu ve skutečnosti nedošlo, kdy některé otázky, o nichž se jednalo, se obsahem smlouvy nestaly, ovšem nikoli proto, že by je strany nechtěly ujednat. Zákon tedy respektuje vůli stran a stanoví fikci, že smlouva je uzavřena. Místo ujednání, které se do smlouvy nedostalo, nastupuje dispozitivní právní úprava daného smluvního typu, tj. v uváděných příkladech úprava smlouvy o dílo.

Jiná je však situace a smlouva naopak nevznikne, pokud je zřejmé, že chybějící náležitost je pro některou ze stran natolik zásadní, že by bez dohody o ní smlouvu neuzavřela. Pokud tedy některá ze stran dala při uzavírání smlouvy najevo, ať výslovně, nebo konkludentně, že dosažení dohody o určité náležitosti je pro ni předpokladem uzavření smlouvy a k dohodě o této náležitosti nedojde, má se za to, že smlouva uzavřena nebyla (viz druhá věta § 1726 obč. zák.). Nejde tedy jen o to, že by jedna strana vyjádřila nesouhlas s tím, jak obsah smlouvy o určité otázce navrhuje druhá strana. Musí jít o situaci, kdy jedna ze stran trvá na tom, aby se určitá věc stala obsahem smlouvy, aby byla do smlouvy doplněna a aby o této věci došlo ke shodě.2

Pro tyto případy občanský zákoník, opět s respektem k vůli stran, upravuje vyvratitelnou domněnku, že smlouva nevznikla, pokud nedošlo k dohodě nejen o podstatných náležitostech smlouvy, ale ani o těch náležitostech, které jsou pro některou ze stran tak významné, že bez příslušné dohody by smlouvu neuzavřela. Pokud tedy strany nedospěly k dohodě o všech náležitostech, na nichž některé ze stran pro účely vzniku smlouvy záleží, nezavazují je ani zápisy o již dohodnutém obsahu. Občanský zákoník to v závěru citovaného § 1726 stanoví výslovně a říká, že ujednání o ostatních náležitostech strany nezavazuje ani byl-li o nich vyhotoven zápis. Znamená to například, že různé předběžné dohody či zápisy jednání o smlouvě, pro něž se i u nás vžilo označení „letter of intent“ nebo „memorandum of understanding“, obsahující určitá ujednání, strany nezavazují, pokud z jejich textu nevyplývá jinak.3

Jelikož jde o vyvratitelnou domněnku, může některá ze stran prokázat opak, tj. že smlouva vznikla. Za tím účelem bude muset prokázat, že se strany dohodly nejen o všech podstatných náležitostech smlouvy, ale i o všech vedlejších náležitostech, dohodou o nichž druhá strana podmiňovala vznik smlouvy, popř. bude muset prokázat, že obě strany chtěly smlouvu uzavřít i bez dohody o těchto náležitostech.

Konečně je třeba poznamenat, že dosavadní úprava občanského zákoníku z roku 1964 ani obchodního zákoníku výslovné řešení uvedené problematiky neobsahovala, ovšem judikatura dospívala k obdobným závěrům.

Judikatura

Smlouva jako dvoustranný či vícestranný právní úkon vzniká (je uzavřena) v okamžiku, kdy přijetí návrhu na uzavření smlouvy nabude účinnosti. Návrh na uzavření smlouvy je přitom jednostranným projevem vůle, kterým navrhovatel (oferent) navrhuje druhé straně (oblátovi) uzavření smlouvy. Je přitom obvyklé, že rozhodnutí oferenta předložit oblátovi návrh na uzavření smlouvy předchází smluvní vyjednávání, tedy proces, ve kterém se tvoří obsah smlouvy, jenž končí okamžikem, ve kterém dá oferent oblátovi najevo, že se cítí být vázán svým projevem vůle. Projev vůle stran přestává být vyjednáváním a je skutečným smluvním konsensem, jestliže strany dají najevo, že si jsou vědomy vázanosti projevu. Dokud se strany nedohodly o všech podstatných okolnostech, popřípadě o okolnosti sice nepodstatné, ale takové, která podle mínění stran anebo jedné z nich též má být předmětem dohody, smlouva nevzniká. (NS 33 Odo 1520/2005)

II. Předsmluvní odpovědnost

Základním principem soukromého práva je princip autonomie vůle. Je zcela na stranách, zda smlouvu uzavřou, s kým ji uzavřou, jaký jí dají obsah, tj. jaká práva a povinnosti hodlají založit. Autonomie vůle ovšem není bezbřehá, její limitací a stejně významným principem je i princip důvěry v závazkových vztazích vyžadující, aby strana vyjednávající smlouvu respektovala očekávání, které svým jednáním u druhé strany vyvolala, aby jednala poctivě a přiměřeně rozumným způsobem. Ústavní soud v nálezu II. ÚS 3/06 označil uplatňování principu důvěry v úkony dalších osob při veškerém sociálním styku s nimi za základní předpoklad pro fungování komplexní společnosti. Občanský zákoník povinnost jednat poctivě výslovně postuluje ve svém § 6 a promítá ji i do úpravy kontraktačního procesu v § 1728 až 1730. V § 1728 odst. 1 obč. zák. vyjadřuje princip, že každý může vést jednání o smlouvě svobodně a neodpovídá za to, že ji neuzavře, ledaže jednání o smlouvě zahájí nebo v takovém jednání pokračuje, aniž má úmysl smlouvu uzavřít. Ve druhém odstavci tohoto ustanovení upravuje povinnost stran jednajících o smlouvě sdělit si všechny skutkové a právní okolnosti, o nichž ví nebo vědět musí, tak, aby se každá ze stran mohla přesvědčit o možnosti uzavřít platnou smlouvu a aby byl každé ze stran zřejmý její zájem smlouvu uzavřít.

V § 1729 občanský zákoník charakterizuje jako nepoctivé takové jednání, které porušuje princip důvěry, a upravuje důsledky takového jednání. Stanoví v odstavci 1, že pokud strany dospějí při jednání o smlouvě tak daleko, že se uzavření smlouvy jeví jako vysoce pravděpodobné, jedná nepoctivě ta strana, která přes důvodné očekávání druhé strany v uzavření smlouvy jednání o uzavření smlouvy ukončí, aniž má pro to spravedlivý důvod. Podle druhého odstavce strana, která jedná nepoctivě, nahradí druhé straně škodu, nanejvýš v tom rozsahu, který odpovídá ztrátě z neuzavřené smlouvy v obdobných případech.

Z citovaných ustanovení vyplývají dva základní případy předsmluvní odpovědnosti. Za prvé, kdy někdo vstoupí do jednání o smlouvě bez úmyslu smlouvu uzavřít. Jak bylo řečeno, a plyne to z první věty § 1728 obč. zák., je svobodným rozhodnutím každého smlouvu uzavřít, či neuzavřít. Porušením principu důvěry a poctivosti však je, pokud strana jednání o smlouvě zahájí a od počátku ví, že smlouvu uzavřít nechce, ať je její motivace jakákoli, např. snaha získat informace o konkurentovi, zjistit technické a cenové parametry zboží pro účely jednání s jiným dodavatelem apod. Jde tedy o úmysl smlouvu neuzavřít. Nepoctivým není jednání, kdy si někdo teprve ověřuje, zda chce smlouvu uzavřít, s kým a za jakých podmínek, kdy tedy jedná a ještě neví, zda toto jednání má být završeno uzavřením smlouvy; to je vlastní jakémukoli ekonomickému rozhodování.

Za druhé, nepoctivým a výslovně sankcionovaným jednáním je případ, kdy jednající strana vyvolá u druhé očekávání, že smlouva bude uzavřena, a tomuto očekávání nedostojí, smlouvu neuzavře, aniž pro to má spravedlivý důvod. Opět, podobně jako v případě uvedeném na prvním místě, nejde o to, že by se ten, kdo jedná o smlouvě, nemohl kdykoli rozhodnout, že smlouvu uzavřít nechce. Nepoctivé, a tudíž zakázané, je jeho jednání tehdy, když ukončí jednání o smlouvě, přestože je dovedl do takového stavu, kdy druhá strana očekává, že vlastní rozhodování je u konce, tj. zbývají jen formality, a je tak vysoce pravděpodobné, že smlouva bude uzavřena. Důležité pro označení takového jednání jako nepoctivého je absence spravedlivého důvodu pro ukončení jednání. Spravedlivý důvod přitom může spočívat jak v závěrech vyplývajících ze samotného jednání o smlouvě – vlastnosti předmětu plnění, cenové podmínky, časové aspekty, spolehlivost a solventnost obchodního partnera apod., tak v okolnostech „vnějších“, které ovlivní rozhodování a očekávání stran, např. změna situace na trhu, změna podmínek financování apod. Vždy bude samozřejmě záležet na konkrétních okolnostech daného kontraktačního procesu.

Předsmluvní odpovědnost je odpovědností za porušení zákonné povinnosti jednat poctivě, jak je vyjádřena v § 6 a citovaných § 1728 a § 1729 obč. zák. Důsledek porušení této povinnosti v podobě povinnosti nahradit škodu specificky stanoví § 1729 obč. zák. jen pro případy ukončení jednání o smlouvě bez spravedlivého důvodu. Rozsah náhrady škody podle tohoto ustanovení je limitován částkou odpovídající ztrátě z neuzavřené smlouvy v obdobných případech. Vstup do kontraktačního jednání bez úmyslu smlouvu uzavřít, na nějž pamatuje § 1728 obč. zák., lze rovněž považovat za nepoctivé jednání, tj. za porušení zákonné povinnosti, které může vyvolat vznik povinnosti hradit škodu. Povinnost hradit škodu se bude řídit obecnými ustanoveními týkajícími se náhrady škody, tj. § 2910 a násl. obč. zák.4

Součástí úpravy předsmluvní odpovědnosti je i stanovení obecné informační povinnosti v procesu sjednávání smlouvy (§ 1728 odst. 2 obč. zák.). Jde rovněž o výraz principu poctivosti, jemuž odpovídá povinnost informovat dostatečně a nezkresleně druhou stranu o okolnostech, které by mohly zpochybnit platnost uzavřené smlouvy. Informační povinnost se týká jak skutkových okolností, např. vlastností předmětu plnění, schopnosti prodávajícího či zhotovitele požadované vlastnosti zajistit, tak i případných právních překážek plnění, např. omezení týkající se převodu vlastnického práva apod. Rozsah informační povinnosti je vymezen tím, že musí jít o informace, které jednající strana zná nebo o nichž musí vědět tak, aby nemohla být zpochybněna platnost smlouvy a aby zájem druhé strany uzavřít smlouvu nebyl ovlivněn nedostatkem informací nebo přímo údaji nepravdivými. Podmínky, za nichž je strana ochotna smlouvu uzavřít, by měly být sděleny druhé straně. Rovněž okolnosti, o nichž strana ví, že mohou zmařit cíl, který druhá strana sleduje, jsou předmětem informační povinnosti. Například při koupi nemovitosti jsou to stavební záměry souseda, pokud mohou mít vliv na záměr sledovaný kupujícím, stanoviska a požadavky sousedů v souvislosti s uvažovaným zhotovovánímstavby apod.

Porušení informační povinnosti je opět porušením zákonné povinnosti, které může mít za následek vznik povinnosti hradit způsobenou škodu podle již zmíněného § 2910 obč. zák. Porušení informační povinnosti může vést i k jiným právním následkům předpokládaným právní úpravou. Neposkytnutí potřebné informace může vést k vyvolání omylu, a tím k neplatnosti smlouvy ve smyslu § 583 obč. zák.Neinformování či zatajení vad prodávaného či zhotovovaného předmětu má za následek vznik práv z vad předmětu plnění, jak jsou upravena u jednotlivých smluvních typů.

III. Uzavření smlouvy

Uzavření smlouvy předpokládá shodu smluvních stran, jíž může být dosaženo nejrůznějšími způsoby. Občanský zákoník přinesl řadu změn v úpravě pravidel týkajících se „klasického modelu“ kontraktačního procesu, kdy zájemce o uzavření smlouvy činí druhé straně návrh na uzavření smlouvy (oferta) a druhá strana tento návrh zvažuje a případně s ním projeví souhlas a sdělí ho navrhující straně (akceptace).

Návrh smlouvy (nyní označován jako nabídka) je právním jednáním směřujícím k uzavření smlouvy a musí splňovat požadavky, které na takové jednání občanský zákoník klade. Musí z něho být zřejmé, že ten, kdo jej činí, má úmysl uzavřít určitou smlouvu s osobou, vůči níž nabídku činí (§ 1731 obč. zák.). Nabídka musí obsahovat podstatné náležitosti smlouvy tak, aby smlouva mohla být uzavřena jednoduchým nepodmíněným přijetím, a musí z ní plynout vůle navrhovatele být smlouvou vázán, pokud bude nabídka přijata (§ 1732 obč. zák.). Zákon tedy klade požadavky na minimální obsah nabídky, který musí být takový, aby ten, komu je určena, již nemusel nic doplňovat a smlouva mohla být uzavřena prostým přijetím nabídky. Minimálním obsahem jsou podstatné náležitosti smlouvy, tj. takové obsahové prvky, které musí být dohodnuty, aby smlouva vznikla.5 Jsou to obsahové náležitosti, které charakterizují daný smluvní typ, tj. náležitosti, které u jednotlivých smluvních typů upravených občanským zákoníkem vyplývají ze základního vymezení daného smluvního typu. Tak například podstatnými náležitostmi smlouvy o dílo je vymezení díla, které se zhotovitel zavazuje pro objednatele zhotovit, jakož i určení ceny, kterou se objednatel zavazuje za dílo zaplatit (s výjimkami ohledně ceny popsanými dále). Stejně jako dřívější úprava (obchodní zákoník i občanský zákoník z roku 1964), umožňuje občanský zákoník uzavření i jiných smluv, než těch, které jsou upraveny jako smluvní typy. V takovém případě je třeba, aby nabídka vymezila to, co má být obsahem zamýšleného právního vztahu, aby i takovou nabídku bylo možno přijmout bez dalšího. Zbývá jen dodat, že v obou případech musí nabídka splňovat obecné požadavky určitosti a srozumitelnosti právního jednání (§ 553 obč. zák.).

Navrhovatel (oferent) tedy nabídkou vymezuje obsah smlouvy a smlouva je uzavřena vyjádřením souhlasu s tímto obsahem osobou, jíž je nabídka určena, tj. přijetím nabídky (§ 1740 obč. zák.). Jak nabídka, tak přijetí jsou adresovanými právními úkony. Je-li tedy nabídka adresována určité osobě, nemůže být přijata někým jiným. V této souvislosti se diskutuje otázka, zda je možno právo na přijetí nabídky postoupit jinému. Teorie i judikatura se shodují v tom, že toto právo jako právo, které není právem na plnění druhé strany vztahu, ale právem teprve směřujícím k vytvoření právního vztahu, nelze postoupit na jiného.6

Osoba, které je nabídka určena (oblát), ji přijme, projeví-li s ní včas navrhovateli souhlas. Mlčení nebo nečinnost samy o sobě přijetím nejsou (§ 1740 odst. 1 obč. zák.). Přijetím nabídky tedy dochází ke shodě o obsahu smlouvy, k vyjádření souhlasné vůle stran zřídit mezi sebou závazek, a tím ke vzniku (uzavření) smlouvy. Úpravou náležitostí nabídky a jejího přijetí vyjadřuje občanský zákoník, stejně jako předchozí úprava, princip, že pouze úplné a bezvýhradné přijetí má za následek vznik smlouvy. Ve druhém odstavci citovaného § 1740 obč. zák. se stanoví, že projev vůle, který obsahuje výhrady, omezení nebo jiné změny, je odmítnutím nabídky a považuje se za novu nabídku. Přijetím však je odpověď, která jen vymezuje obsah nabídky jinými slovy.

Významnou změnu oproti dosavadní úpravě, a to v souladu s návrhy evropských kodifikací, však přináší třetí odstavec § 1740 obč. zák. Stanoví, že odpověď s dodatkem nebo odchylkou, která podstatně nemění podmínky nabídky, je přijetím nabídky, pokud navrhovatel bez zbytečného odkladu takové přijetí neodmítne. Smlouva tedy vznikne i tehdy, pokud přijetí není zcela bezvýhradné, ale k nabídce něco dodává nebo v ní mění, ovšem za předpokladu, že jde o změny pouze nepodstatné. Určení, co představuje odchylky či dodatky, které mění podmínky nabídky jen nepodstatně, bude záviset na konkrétních okolnostech případu. Důvodová zpráva k tomuto ustanovení uvádí jako příklady takových nepodstatných změn situace, kdy navrhovatel požaduje určité množství zboží a příjemce je potvrzuje a doplňuje údaje o balení jednotlivých kusů zboží, nebo případy, kdy je vyjádřen souhlas s cenou a doplněno, že bude placeno v hotovosti. Interpretačním vodítkem pro určení, kdy naopak půjde o podstatné změny, jejichž uvedení v přijetí znamená odmítnutí nabídky, může být seznam takových podstatných změn příkladmo uvedený v § 19 odst. 3 Úmluvy o smlouvách o mezinárodní koupi zboží (publikováno pod č. 160/1991 Sb.). Za podstatné se tam označují odchylky, které se týkají zejména kupní ceny, placení, jakosti, množství zboží, místa a doby dodání, rozsahu odpovědnosti jedné strany vůči straně druhé, řešení sporů.

Je na navrhovateli, aby určil, zda trvá na bezvýhradném přijetí nabídky. Smlouva tedy vzniká jen, pokud navrhovatel uvedené přijetí s nepodstatnými změnami bez zbytečného odkladu neodmítne. Navrhovatel rovněž může přijetí nabídky s dodatkem nebo změnou předem vyloučit, a to přímo ve své nabídce nebo jiným způsobem, který nevzbuzuje pochybnost (poslední věta třetího odstavce § 1740 obč. zák.).

Příjemce může přijmout nabídku jakoukoli formou. Písemnou nabídku lze přijmout písemně, konkludentně, ústně. Povinnost přijmout nabídku písemně může vyplývat ze samotné nabídky nebo předchozího ujednání stran (§ 1758 obč. zák.), jakož i z těch ustanovení občanského zákoníku, která pro určité smlouvy předepisují písemnou formu. Ustanovení § 1740 obč. zák. v odstavci 1 jen výslovně připomíná zásadu, že mlčení není souhlas. Nicméně, důležité jsou okolnosti případu a nelze vyloučit, že i nečinnost příjemce fakticky vyjadřuje jeho vůli smlouvu uzavřít. Prvorepublikový Nejvyšší soud v rozsudku publikovaném pod č. Rv I. 625/26 (Vážný 6433) konstatoval, že „má-li se soudit z mlčení, musejí tu být takové okolnosti, které tak hlasitě, a tak určitě pro souhlas mluví, že o něm žádné pochybnosti nezůstávají“. Současný Nejvyšší soud tuto myšlenku také vyjádřil v konkrétním případě, kdy z mlčení strany, které byl učiněn návrh dohody o způsobu vypořádání dluhu, dovodil s ohledem na okolnosti případu její souhlas s předloženým návrhem.

Judikatura

Věřitelé poskytli půjčku manželům a po jejich rozvodu požádali rozvedenou manželku, aby jim sdělila, jak chce dluh řešit, resp. aby navrhla kolik peněz, a kdy jim zaplatí. Ta navrhla určitou částku, včetně doby splatnosti. Věřitelé k návrhu neměli žádných připomínek či výhrad, požádali dlužnici, aby svůj návrh zopakovala i před synem věřitelů, což se stalo. Dále o věci strany již nejednaly. Soud z uvedených okolností a chování věřitelů dovodil, že návrh dlužnice ohledně splatnosti jí navržené částky přijali a že mezi stranami byla v tomto smyslu uzavřena dohoda. (NS 33 Odo 663/2005)

Občanský zákoník převzal v § 1744 řešení dříve obsažené v obchodním zákoníku, kdy nabídku je možno přijmout jednáním podle ní. S přihlédnutím k obsahu nabídky nebo k praxi, kterou strany mezi sebou zavedly, nebo je-li to obvyklé, může osoba, které je nabídka určena, nabídku přijmout tak, že se podle ní zachová, zejména poskytne-li nebo přijme-li plnění. Přijetí nabídky je účinné v okamžiku, kdy k jednání došlo, došlo-li k němu včas.

Jde o zvláštní způsob přijetí nabídky přicházející v úvahu za okolností nasvědčujících tomu, že strany s ním byly srozuměny nebo jej předpokládaly a že z chování příjemce nabídky lze bez pochybností dovodit jeho souhlas s přijetím nabídky. Možnost přijetí nabídky faktickým plněním tedy musí z obsahu nabídky vyplývat, i když v ní nemusí být uvedena výslovně, popř. musí být zřejmá z dosavadní praxe stran nebo zvyklostí uplatňujících se v daném oboru. Jednání obláta musí směřovat k vlastnímu plnění smlouvy. Občanský zákoník je v tomto směru obecnější, než byl zákoník obchodní, který v § 275 odst. 4 uváděl jako příklad odeslání zboží nebo zaplacení kupní ceny, smysl a účel je však stejný. Rovněž dosavadní judikatura vztahující se ke konkludentnímu uzavření smlouvy bude i nyní použitelná:

Judikatura

Návrh lze podle § 43c odst. 1 obč. zák. akceptovat nejen výslovně („včasným prohlášením“), ale také jiným včasným jednáním, z něhož lze dovodit souhlas s ofertou, tj. konkludentně. Akceptací není jakékoliv konkludentní jednání, ale jenom takové, z něhož bezpochyby vyplývá vůle návrh přijmout, a – s ohledem na požadovanou obsahovou shodu oferty a akceptace – v té podobě, kterou mu udělil oferent. Pokud oblát reaguje na ofertu tak, že vystaví fakturu, která přesně odpovídá údajům obsaženým v návrhu, lze takové jednání považovat za reálné přijetí návrhu. Akceptací by naopak nebylo, pokud by se vystavená faktura s návrhem neshodovala, neboť pak by chyběl smluvní konsens. (I. ÚS 49/08)

Smlouva je uzavřena okamžikem, kdy přijetí nabídky nabývá účinnosti (§ 1745 obč. zák.). K tomu dochází dojitím přijetí navrhovateli nebo osobě, kterou navrhovatel v nabídce určil. Přijetí konkludentním jednáním nabývá účinnosti, tedy smlouva vzniká, v okamžiku, kdy k takovému jednání došlo.

Jak bylo řečeno, uzavírání smluv procesem nabídky a přijetí je jedním z typických postupů, jímž dochází k uzavření smlouvy. Nejde však o způsob jediný, často tvoří strany smlouvu společně při kontraktačním jednání, a smlouvy využívané v oblasti výstavby mohou být toho příkladem, popř. jiným postupem, který si strany dohodnou. Zákon s tím počítá a stanoví, že ustanovení o nabídce a přijetí se přiměřeně použije i na případy, kdy si strany ujednají jiný postup (§ 1770 obč. zák.). Připomíná se ovšem, že tato úprava má minimální normativní obsah. Smlouva je uzavřena, pokud strany dosáhnou dohody o jejím obsahu ve smyslu § 1725 obč. zák., a to i jinak než jen výměnou nabídky a akceptace, popř. dodržením předem dohodnutého postupu.7

IV. Obsah smlouvy

1. Podstatné náležitosti smlouvy

Výše byla zmínka o podstatných náležitostech smlouvy, jako o minimálním obsahu smlouvy. Pojem podstatných náležitostí smlouvy charakterizuje § 1746 obč. zák. jako takové náležitosti smlouvy, které jsou stanoveny v základním ustanovení každého typu smlouvy, který je občanským zákoníkem upraven. Důvodová zpráva k tomu říká, že úprava smluvních typů sleduje modely obvyklých chování, k nimž v praxi běžně dochází. Podstatné náležitosti tedy charakterizují ten který smluvní typ upravený občanským zákoníkem. Je třeba souhlasit s názorem, podle něhož kvalifikaci smlouvy jako určitého typu nemohou strany ovlivnit. Jejich vůle určuje obsah smlouvy, jaký typ smlouvy však tento obsah představuje, není možno jejich vůlí modifikovat. Pro smluvní praxi má úprava smluvního typu především ten význam, že v rámci dispozitivní úpravy nabízí stranám řešení vzájemných práv a povinností, které si ve smlouvě výslovně neupravily.8

2. Obchodní podmínky

Část obsahu smlouvy lze určit odkazem na obchodní podmínky, které navrhovatel připojí k nabídce, nebo které jsou stranám známy (§ 1751 obč. zák.). Občanský zákoník tak předpokládá, aby vedle ujednání, která tvoří vlastní smlouvu, tzv. přímá ujednání, byl obsah smlouvy tvořen i odkazem na podmínky uvedené mimo vlastní text smlouvy, tzv. nepřímá ujednání. Do 1. 1. 2014 nepřímá jednání formou odkazu na obchodní podmínky upravoval obchodní zákoník v § 273 pro oblast vztahů mezi podnikateli. Občanský zákoník úpravu obsaženou v § 273 obch. zák. nejen přejímá, ale obohacuje ji o řešení inspirovaná především návrhy evropských kodifikací smluvního práva.

Obchodní podmínky většinou obsahují poměrně detailní úpravu práv a povinností, které bývají obsahem určitého typu smluvních vztahů. Jejich obsah někdy navazuje na dispozitivní úpravu daného smluvního typu, někdy samostatně a komplexně jednotlivá práva a povinnosti upravuje. Odkaz na obchodní podmínky tak jednak zjednodušuje proces uzavírání určitých smluv, jednak obsah smluv standardizuje. Obchodní podmínky jsou většinou dopředu připraveny jednou ze stran, popř. třetí osobou, např. odbornými nebo zájmovými institucemi působícími v daném hospodářském odvětví.

Mají-li obchodní podmínky tvořit součást obsahu smlouvy, musí být odsouhlaseny oběma stranami, musí být přijaty (viz rovněž NS 23 Cdo 330/2012). Občanský zákoník, podobně jako to činil zákoník obchodní v citovaném § 273, k tomu vyžaduje, aby na ně byl odkaz ve vlastní smlouvě a aby byly k nabídce připojeny nebo stranám známy, tj. aby strana, vůči níž jsou obchodní podmínky uplatňovány, s nimi byla seznámena. Pokud jsou obchodní podmínky k nabídce připojeny, předpokládá se, že druhá strana je s nimi seznámena, tzn., pokud druhá strana nabídku s připojenými obchodními podmínkami přijme, není třeba prokazovat, že se s jejich obsahem seznámila. Záleží ovšem na konkrétních okolnostech případu, a pokud vznikne spor o to, jaký text obchodních podmínek skutečně byl k nabídce přiložen, stíhá důkazní břemeno toho, kdo se jich dovolává. Tak již judikoval Vrchní soud v Praze k § 273 obch. zák. a tyto závěry se uplatní i dnes:

Judikatura

Obchodní podmínky, na které ve smyslu § 273 odst. 1 ObchZ smlouva odkazuje a jež jsou k ní připojeny nebo jsou smluvním stranám známy, nemusí být samostatně podepisovány účastníky smluvního vztahu. V pochybnostech však musí ten, kdo se jich dovolává, prokázat, že byly ke smlouvě připojeny anebo že byly druhé straně známy. (VS Praha 5 Cmo 318/1997)

Nejsou-li obchodní podmínky připojeny, musí strana, která se jich dovolává, prokázat, že byly druhé straně známy. Pokud jde o posouzení důkazu seznámení se s obchodními podmínkami, je třeba souhlasit se závěrem, že východiskem je § 4 odst. 2 obč. zák., podle něhož činí-li právní řád určitý následek závislým na něčí vědomosti, má na mysli vědomost, jakou si důvodně osvojí osoba případu znalá při zvážení okolností, které jí musely být v jejím postavení zřejmé. Není tedy nutné prokazovat, že konkrétní osoba, jíž byla nabídka s odkazem na obchodní podmínky určena, se skutečně s jejich obsahem seznámila. Stačí důkaz o tom, že za daných okolností by byl obsah znám osobě znalé v obdobném postavení.9

Ve vztazích mezi podnikateli, opět stejně jako tomu bylo podle obchodního zákoníku, se připouští, aby se součástí obsahu smlouvy staly obchodní podmínky vypracované odbornými nebo zájmovými organizacemi, a to pouhým odkazem ve smlouvě (§ 1751 odst. 3 obč. zák.). Znalost takových obchodních podmínek v daném oboru podnikání se předpokládá, proto ani přiložení těchto podmínek nenínutné a seznámení se s nimi nemusí být prokazováno. Pro oblast výstavby mohou být příkladem Všeobecné obchodní podmínky pro zhotovení stavby, které vydala SIA – Rada výstavby a Hospodářská komora ČR. Z mezinárodně používaných standardů lze uvést smluvní podmínky FIDIC Červená kniha, které se používají zejména pro složité liniové stavby a infrastrukturní projekty.10

Odchylná ujednání ve smlouvě mají před zněním obchodních podmínek přednost (poslední věta prvního odstavce § 1751 obč. zák.). I zde občanský zákoník vyslovuje stejné pravidlo jako dříve obchodní zákoník. Odpovídá tomu, že obchodní podmínky jsou vytvářeny jako určitý standardizovaný text pro opakující se případy, často jednou stranou vztahu. Proto to, co si strany ujednaly pro daný konkrétní případ, vyjadřuje jejich vůli spíše než to, na co odkázaly jako na text stojící mimo. Například pokud si strany ve vlastní smlouvě sjednaly pro prodlení s plněním určité povinnosti jednorázovou smluvní pokutu, nepoužije se ustanovení obchodních podmínek, v nichž je pro toto prodlení stanovena smluvní pokuta procentem z určité částky v závislosti na době prodlení (NS 29 Cdo 589/2010). Vlastní smlouva má přednost nezávisle na tom, zda byla ujednána písemně, ústně či jinak.11

Obchodní podmínky jsou součástí obsahu smlouvy. Proto se pro jejich změnu vyžadují stejné předpoklady jako pro změnu smlouvy. Tak jako si strany mohou dohodnout zvláštní způsob uzavírání smlouvy, mohou si dohodnout i způsob její změny, a to i změny obchodních podmínek. I v tomto směru je použitelná dosavadní judikatura zabývající se mechanismem změny obchodních podmínek:

Judikatura

Obchodní zákoník (ani zákoník občanský) tak nestanoví pro obchodní podmínky, které jsou součástí smlouvy, jiný režim jejich změny než pro smlouvu samotnou. Nevyhradí-li si proto účastníci ve smlouvě nebo obchodních podmínkách, které jsou její součástí, zvláštní způsob změny obchodních podmínek (např. prostým doručením druhé straně), řídí se předpoklady pro jejich změnu zákonnou úpravou pro změnu obsahu smlouvy samotné. (NS 23 Cdo 1098/2012)

Nově, a to inspirací pravidly UNIDROIT (PICC) nebo PECL, přináší občanský zákoník řešení konfliktu obchodních podmínek, tj. případů, kdy jak navrhovatel, tak příjemce nabídky odkazují na různé obchodní podmínky, jejichž text se v některých věcech liší. Z možných variant zvolil občanský zákoník řešení ve prospěch vzniku smlouvy a stanoví ve druhém odstavci § 1751, že odkážou-li strany v nabídce i v přijetí nabídky na obchodní podmínky, které si odporují, je smlouva přesto uzavřena s obsahem určeným v tom rozsahu, v jakém obchodní podmínky nejsou v rozporu; to platí i v případě, že to obchodní podmínky vylučují. Vyloučí-li to některá ze stran nejpozději bez zbytečného odkladu po výměně projevů vůle, smlouva uzavřena není.

O rozpor ve znění obchodních podmínek jde v případě, kdy každé z nich obsahuje různá pravidla pro řešení určité otázky, např. jedny podmínky týkající se smlouvy o dílo na zhotovení stavby upravují specificky postupy, při nichž zhotovitel může využít subdodavatelů, a druhé žádná omezení v tomto směru nestanoví, naopak konstatují, že je na zhotoviteli, zda a v jakém rozsahu některá plnění zadá subdodavateli. Smlouva vznikne s obsahem bez ujednání o uvedené otázce. Diskutují se i další případy možného rozporu obchodních podmínek a jejich řešení. Například ustanovení obchodních podmínek, na něž každá ze stran odkázala, upravují smluvní pokutu za porušení určité povinnosti v rozdílné výši, popřípadě rozdílně stanoví délku záruční doby, apod. Diskutuje se, zda lze dojít k závěru, že shoda podmínek je až do výše, v níž se údaje překrývají, tj. v případě smluvní pokuty, zda je shoda o nižší výši, podobně u záruční doby, zda je shoda na její kratší délce. Paušálně lze takový závěr jen těžko učinit, vždy je třeba zkoumat význam a účinky daného ustanovení obchodních podmínek. Například pohled objednatele a zhotovitele na délku záruční doby je rozdílný, což se projevuje i ve stanovení její délky v obchodních podmínkách, které ta která strana používá. Nelze tak říci, že shoda stran je vždy na kratší záruce, tedy v rozsahu, v němž se obchodní podmínky překrývají.

Další otázkou je, zda jde o rozpor obchodních podmínek v případě, kdy jedny obchodní podmínky určitou otázku upravují a druhé ne. I zde je třeba souhlasit s názorem vycházejícím z toho, že pokud obchodní podmínky o určité otázce mlčí, uplatní se dispozitivní pravidla pro daný smluvní typ, popř. pravidla obchodních zvyklostí. Proto jsou-li obchodní podmínky, které danou otázku řeší, v souladu s těmito pravidly, o rozpor nejde, pokud nikoli, dané ustanovení se nestane součástí smlouvy.12

Ustanovení obchodních podmínek, které druhá strana nemohla rozumně očekávat, je neúčinné, nepřijala-li je tato strana výslovně; k opačnému ujednání se nepřihlíží. Zda jde o takové ustanovení, se posoudí nejen vzhledem k jeho obsahu, ale i ke způsobu jeho vyjádření (§ 1753 obč. zák.).

Využití obchodních podmínek pro určení obsahu smlouvy znamená, resp. často je jejich účelem, zjednodušení procesu uzavírání smluv, kdy se individuálně nevyjednávají veškerá ustanovení a paušálně se přejímá určitý typový text. Citované ustanovení poskytuje ochranu před situací, kdy právě tento způsob formulace obsahu smlouvy by mohl být zneužit k prosazení ujednání, které by se při individuálním vyjednávání do smlouvy nedostalo, kdy tedy jde o ujednání překvapivé. Je vyjádřením povinnosti každého účastníka soukromoprávních vztahů jednat poctivě. Jako výkladové pravidlo pro posouzení, kdy jde o překvapivé ujednání, se uvádí kritérium, podle kterého je překvapivou taková klauzule, u které předkládající strana nemohla legitimně očekávat, že by ji druhá strana akceptovala, pokud by se smlouva vyjednávala individuálně.13 Rovněž při posouzení, zda určité ujednání je pro smluvní stranu překvapivé, se vychází z vědomostí, a tím i z očekávání, které by měla průměrně zkušená smluvní strana za daných okolností případu (§ 4 odst. 1 obč. zák.). Musí se brát v úvahu, jak probíhalo předsmluvní jednání, jaké informace byly druhou smluvní stranou poskytnuty, včetně působení reklamy, apod.

Překvapivé ujednání je neúčinné, tj. nestává se součástí obsahu smlouvy. Soud k neúčinnosti přihlíží v případném soudním řízení z úřední povinnosti, není třeba se jí dovolávat.

Konečně pro úplnost je třeba připomenout, byť v oblasti výstavby se patrně neuplatní, § 1752 obč. zák., který upravuje možnost sjednat pro určité případy jednostrannou změnu obchodních podmínek. Pro případy, kdy se uzavírají v běžném obchodním styku smlouvy s větším počtem osob zavazující dlouhodobě k opětovným plněním stejného druhu s odkazem na obchodní podmínky a vyplývá-li z povahy závazku již při jednání o uzavření smlouvy rozumná potřeba jejich pozdější změny, lze si ujednat, že strana může obchodní podmínky v přiměřeném rozsahu změnit. Ujednání je platné, pokud bylo předem alespoň ujednáno, jak se změna druhé straně oznámí, a pokud se této straně založí právo změny odmítnout a závazek z tohoto důvodu vypovědět ve výpovědní době dostatečné k obstarání obdobných plnění od jiného dodavatele; nepřihlíží se však k ujednání, které s takovou výpovědí spojuje zvláštní povinnost zatěžující vypovídající stranu.

V. Forma smlouvy

Občanský zákoník, stejně jako předchozí právní úprava, je založen na principu neformálnosti právních jednání, tedy i smluv, a tento princip ještě prohlubuje. Východiskem je § 559, podle něhož každý má právo zvolit si pro právní jednání libovolnou formu, není-li ve volbě formy omezen ujednáním nebo zákonem. Obecná úprava právních jednání vyžaduje písemnou formu pro ty smlouvy, jimiž se zřizuje, mění, převádí nebo ruší věcné právo k nemovitostem (§ 560 obč. zák.). Úprava jednotlivých smluvních typů pak stanoví pro některé smlouvy požadavek písemné formy, ovšem činí tak v podstatně menším rozsahu, než tomu bylo podle úpravy dřívější v občanském zákoníku z roku 1964 nebo v zákoníku obchodním.

Respekt k vůli stran se projevuje i v úpravě formy změny právního jednání (smlouvy). Vyžaduje-li zákon pro právní jednání určitou formu, lze obsah tohoto právního jednání změnit v téže nebo přísnější formě; vyžaduje-li tuto formu jen ujednání stran, lze obsah právního jednání změnit i v jiné formě, pokud to ujednání stran nevylučuje (§ 564 obč. zák.). To znamená, že stanoví-li zákon pro určité smlouvy požadavek písemné formy, mohou být tyto smlouvy změněny jen písemně, popř. „kvalifikovanější“ písemnou formou, tj. s úředně ověřenými podpisy nebo notářským zápisem. Vyžaduje-li písemnou formu jen dohoda stran, měla by tato dohoda výslovně pokrývat i případné změny smlouvy. Při absenci takového ujednání bude moci smlouva být změněna i ústně, případně konkludentním jednáním.

I v případě ústně či konkludentně uzavřené změny smlouvy musí být splněny požadavky týkající se dosažení shody o této změně. Nejvyšší soud v rozsudku 23 Cdo 2613/2010 připustil, že ke změně předmětu smlouvy o dílo sjednáním víceprací může dojít konkludentním potvrzením návrhu změny, tj. i faktickým provedením víceprací. V daném případě však nebylo prokázáno, že byl učiněn návrh změny rozsahu předmětu plnění o vícepráce, a tak nemohlo dojít ani k faktické akceptaci požadavku na provedení těchto víceprací. Proto uzavřel, že k platné změně smlouvy nedošlo.

Nově a opět s důrazem na autonomii vůle stran upravuje občanský zákoník i právní následky nedodržení formy smlouvy. Nedostatek formy stanovené zákonem nebo ujednané stranami má za následek neplatnost dané smlouvy (§ 582 obč. zák.). To platilo i za dřívější právní úpravy. Rozdíl ovšem je v povaze neplatnosti a v úpravě možností stran tento důsledek odvrátit.

Nedodržení stanovené nebo ujednané formy smlouvy má zásadně za následek relativní neplatnost smlouvy. To znamená, že smlouva se považuje za platnou, nenamítne-li neplatnost některá ze stran smlouvy, a to v příslušné promlčecí lhůtě (do tří let od uzavření smlouvy). Je tedy na stranách, zda se neplatnosti dovolají, neučiní-li to, je smlouva platná. Je-li námitka neplatnosti uplatněna, působí zpětně. Neplatností je tedy smlouva stižena od počátku; námitka neplatnosti odstraňuje veškeré účinky, které smlouva vyvolala. Nutno ovšem upozornit, že princip relativní neplatnosti při nedodržení formy právního jednání neplatí bezvýhradně. Požadavek určité formy nemusí být stanoven jen na ochranu zájmů určité osoby, strany smlouvy, ale může být vyjádřením principu veřejného pořádku. To platí například u smluv týkajících se zřízení, převodu, změn či zrušení věcných práv k nemovitostem, která se zapisují do veřejného seznamu, kdy na zápisy ve veřejném seznamu se spoléhají třetí osoby. Je třeba souhlasit s názorem, že v těchto případech nedodržení písemné formy může představovat zjevné narušení veřejného pořádku a mít za následek absolutní neplatnost dané smlouvy; k té soud přihlíží i bez návrhu.14

Nedostatek stanovené nebo ujednané formy způsobuje neplatnost, ledaže strany tuto vadu dodatečně zhojí (§ 582 odst. 1 obč. zák.). Strany tedy mohou dodatečně následek neplatnosti odvrátit dalším již formálně správným ujednáním. Mohou tak učinit i třeba dodatkem ke smlouvě uzavřeným ve stanovené nebo dohodnuté formě, z něhož je patrné, že je jím sledována zmíněná náprava. Za předchozí úpravy tento postup možný nebyl.

Kromě toho, v případech, kdy není dodržena forma smlouvy ujednaná stranami nebo stanovená občanským zákoníkem v rámci úpravy daného typu smlouvy, lze neplatnost z tohoto důvodu namítnout jen, pokud již nebylo plněno. Pokud tedy strany již začnou plnit, je nedostatek formy zhojen, plnění je plněním podle platné smlouvy a platnost již nemůže být napadena. Ani tento postup dřívější právní úprava neumožňovala. Plnění podle neplatné smlouvy, byť z důvodu formy, bylo plněním bez právního důvodu.

Konečně je vhodné zmínit novinku, kterou pro smlouvy uzavřené jinak než písemně občanský zákoník zavádí, a to písemné potvrzení jako důkaz o obsahu smlouvy.

Po uzavření smlouvy mezi stranami v jiné formě než písemné je stranám ponecháno na vůli, zda si obsah smlouvy v písemné formě potvrdí (§ 1757 odst. 1 obč. zák.). Pokud ve vztazích mezi podnikateli dojde k dosažení dohody při jednání, tj. smlouva je uzavřena ústně, a jedna ze stran obsah ujednání v písemné formě druhé straně potvrdí a učiní tak v přesvědčení, že její potvrzení zachycuje obsah smlouvy věrně, platí smlouva za uzavřenou s obsahem uvedeným v potvrzení, i když vykazuje odchylky od skutečně ujednaného obsahu smlouvy. Platí to ovšem jen v případě, že odchylky uvedené v potvrzení mění skutečně ujednaný obsah smlouvy nepodstatným způsobem a jsou takového rázu, že by je rozumný podnikatel ještě schválil, a konečně za podmínky, že druhá strana tyto odchylky neodmítne (§ 1757 odst. 2 obč. zák.). Pokud smlouva byla uzavřena při podnikání jen jedné ze stran, tedy druhou stranou byl spotřebitel, uplatní se uvedený mechanismus, pokud obsah smlouvy písemně potvrdí nepodnikající osoba vůči podnikateli (§ 1757 odst. 3 obč. zák.).

Z uvedeného vyplývá, že písemné potvrzení zaslané jednou stranou smlouvy, tj. potvrzovací dopis, má význam důkazu o obsahu uzavřené smlouvy. Předpokladem je, že ten, kdo potvrzovací dopis vystavuje a zasílá, jedná poctivě, což zákon vyjadřuje slovy, že potvrzení činí v přesvědčení, že zachycuje obsah smlouvy věrně. Dále předpokladem uplatnění domněnky, že obsah smlouvy odpovídá obsahu potvrzovacího dopisu, je to, že odchylky od sjednaného obsahu jsou pouze nepodstatné. Zákon nevymezuje, co je třeba rozumět nepodstatnými odchylkami, které by ještě rozumný podnikatel schválil, a co jsou již odchylky podstatné. Lze souhlasit s tím, že pojem nepodstatných odchylek v tomto případě je třeba vykládat stejně jako v případě § 1740 odst. 3 obč. zák., tj. musí jít o takové odchylky, které jsou považovány za nepodstatné z hlediska vzniku smlouvy.15 Konečně se k popsaným účinkům potvrzovacího dopisu vyžaduje, aby druhá strana odchylky neodmítla, aby bylanečinná.

V případě sporu ten, kdo se uzavření smlouvy s obsahem uvedeným v potvrzovacím dopisu dovolává, musí prokázat, že proběhlo jednání o smlouvě a že jeho obsah uvedl písemně v potvrzovacím dopisu. Strana, která uzavření smlouvy popírá, by musela prokázat nepoctivý úmysl druhé strany, popř. to, že obsah dopisu se liší podstatným způsobem od toho, co bylo dohodnuto, nebo že byť i nepodstatné odchylky odmítla.

VI. Nedostatky smlouvy, zdánlivé právní jednání

V rámci obecné úpravy právního jednání zavádí občanský zákoník nový právní institut označovaný jako zdánlivé právní jednání a zdánlivost vyjadřuje tak, že k takovému jednání se nepřihlíží. Zdánlivým právním jednáním je projev vůle, tedy i smlouva, která nemá základní pojmové znaky právního jednání, je tedy neexistentní, nicotná. Obecná úprava právního jednání v § 551 až 554 obč. zák. vymezuje tři typy nedostatků, které způsobují neexistenci, nicotnost právního jednání. O právní jednání nejde, chybí-li vůle jednající osoby (§ 551 obč. zák.), nebyla-li zjevně projevena vážná vůle (§ 552 obč. zák.) a nelze-li pro neurčitost nebo nesrozumitelnost zjistit obsah právního jednání ani výkladem (§ 553 odst. 1 obč. zák.). Dosud byly tyto nedostatky postihovány sankcí absolutní neplatnosti (§ 37 zák. č. 40/1964 Sb.).

Zdánlivé právní jednání se vyznačuje tím, že nevyvolává žádné právní důsledky, jako kdyby neexistovalo, je to jednání mimo právo. Nevyvolává tedy především důsledky, které strany takového jednání (ujednání, smlouvy) zamýšlely, a to od počátku, aniž by bylo třeba, aby se některá ze stran daného nedostatku dovolávala, aby byl autoritativně konstatován soudem. V tom jsou důsledky zdánlivého právního jednání (smlouvy) stejné jako důsledky absolutní neplatnosti právního jednání. Rozdíl je však v tom, že zdánlivé jednání nevyvolává důsledky žádné, jde o jednání mimo právo, a nemůže s ním být tedy ani spojen vznik povinnosti hradit škodu takovým jednáním způsobenou, jako je tomu v případě neplatnosti právníhojednání.

Významný posun v řešení důsledků uvedených nedostatků pojmových znaků právního jednání je však právě v úpravě týkající se neurčitosti a nesrozumitelnosti právního jednání.16 O neurčité právní jednání jde tehdy, chybí-li jeho základní obsahové náležitosti, chybí-li vymezení práv a povinností, které strany smlouvou chtěly založit, či určení, nelze-li zjistit, jakých subjektů se smlouva má týkat nebo co má být předmětem práv a povinností stran smlouvy. Neurčité ujednání tedy může být srozumitelně vyjádřeno, ovšem jeho obsah je nejistý, neurčitý. Judikatura pojem neurčitosti vymezila jednak obecně, jednak na řadě případů ilustrovala, kdy lze ujednání považovat za neurčité:

Judikatura

Právní úkon je neurčitý tehdy, je-li vyjádřený projev vůle sice po jazykové stránce srozumitelný, avšak jednoznačný – a tím i určitý – není jeho věcný obsah, přičemž neurčitost tohoto obsahu nelze odstranit ani výkladem. Právní úkon je třeba považovat za určitý, jestliže je z něho patrno, kdo tento právní úkon činí a co je jeho předmětem, přičemž tento předmět musí být vymezen tak, aby nemohlo dojít k záměně za věci obdobného druhu. (NS 23 Cdo 1570/2012)

Neurčitou byla shledána smlouva o zřízení věcného břemene vedení kanalizační stoky, protože neuváděla, kterými místy pozemku stoka povede, ani nebylo patrné, že by mohla být vedena kdekoli. Neurčitost se tedy týkala vymezení předmětu smlouvy. (NS 22 Cdo 507/2001)

Neurčité bylo vymezení předmětu smlouvy o převodu pozemku v případě, kdy strany ve smlouvě uvedly jiné parcelní číslo, než bylo číslo převáděného pozemku, přičemž nešlo o chybu v psaní. (NS 22 Cdo 1148/1999)

Neurčité bylo ujednání o ceně díla pouhým odkazem na obchodní zvyklosti bez dalšího určení. (NS 23 Cdo 2006/2009)

Naopak smlouvu o dílo, jejímž předmětem byla rekonstrukce rodinného domu, kdy konkrétní rekonstrukční práce nebyly uvedeny v rámci vymezení předmětu díla, ale byly specifikovány v položkovém rozpočtu, který byl přílohou smlouvy, z něhož tedy bylo patrno, co bude v domě vyměněno a co nově instalováno, posoudil NS jako dostatečně určitou jak z hlediska předmětu díla, tak i jeho ceny. (NS 23 Cdo 964/2012)

Požadavek srozumitelnosti znamená, že výrazové prostředky použité v daném právním jednání jsou seznatelné osobě, které je projev vůle určen.17 Nesrozumitelné je právní jednání tehdy, nelze-li vůbec zjistit, co chtěl jednající projevit, přičemž je třeba vždy přihlédnout ke konkrétním okolnostem daného případu. Soud například nepovažoval za nesrozumitelnou výpověď z pracovního poměru, kterou dal zaměstnavatel zaměstnanci v německém jazyce, byť pracovní smlouva byla sepsána česky, protože bylo zjištěno, že zaměstnanec (řídící pracovník) běžně komunikoval se zaměstnavatelem německy, němčinu ovládal a dokonce i tlumočil z němčiny komunikaci mezi zaměstnavatelem a ostatními zaměstnanci (NS 21 Cdo 1760/2007).

Jak bylo řečeno, smlouva, jejíž obsah je neurčitý nebo nesrozumitelný, je zdánlivým právním jednáním, které nevyvolává žádné právní účinky, strany nezavazuje a hledí se na ni, jako kdyby uzavřena nebyla. Posun oproti dosavadní úpravě spočívá v možnosti konvalidace uvedených vad, což praxe jistě ocení. Podle § 553 odst. 2 obč. zák. byl-li neurčitý nebo nesrozumitelný projev vůle dodatečně mezi stranami vyjasněn, nepřihlíží se k jeho vadě a hledí se, jako by tu bylo právní jednání od počátku.

Zákon tak připouští, podobně jako je tomu v případě nedostatku stanovené nebo ujednané formy právního jednání (viz výše), aby nedostatek eliminující právní účinky daného právního jednání byl dodatečně stranami odstraněn a aby tak strany obnovily závaznost vzájemného ujednání. Vyjasní-li strany takto dodatečně, co chtěly smlouvou projevit, nastává stav, jako by smlouva byla jasná od počátku, od počátku tedy strany zavazuje. To za dřívější úpravy, kdy pro neurčitost byla smlouva absolutně neplatná, možné nebylo; neplatný úkon nebylo možné doplňovat, modifikovat.

V literatuře je diskutováno, jak má ono vyjasnění projevu vůle vypadat, o jaké jednání půjde. Lze souhlasit s názorem, že vyjasnění např. obsahu určité smlouvy je také právním jednáním, jímž dochází k určení obsahu původního právního jednání (smlouvy), a proto musí splňovat i požadavky formy, která je pro danou smlouvu vyžadována. 18

VII. Účinky smlouvy a změna okolností

Smlouva zakládá závazek mezi stranami, strany zavazuje a ty jsou povinny chovat se podle toho, co si ve smlouvě ujednaly. Princip pacta sunt servanda je jedním ze základních principů soukromého práva. Nicméně, je třeba vzít v potaz, že po uzavření smlouvy mohou nastat nepředvídatelné okolnosti takového rázu, že zvlášť hrubě naruší poměr zájmů stran, jak jej každá ze stran při kontraktaci prosazovala a jak tyto zájmy smlouva odráží. Dosud na takové okolnosti pamatovala jen úprava smlouvy o smlouvě budoucí v obchodním zákoníku; ta upravovala zánik převzatého závazku uzavřít budoucí smlouvu pro případ, kdy se okolnosti, z nichž strany zřejmě vycházely při vzniku závazku, do té míry změnily, že na zavázané straně nelze rozumně požadovat, aby smlouvu uzavřela. Občanský zákoník vychází z myšlenky, že vliv takových nepředvídatelných okolností může mít význam nejen při smlouvě o smlouvě budoucí, ale při úplatných smlouvách vůbec. Rovněž účinky takových okolností nespojuje jen se zánikem závazku, ale i s potřebou zjednat hospodářský soulad mezi plněním a protiplněním.

Jak stanoví § 1765 obč. zák., dojde-li ke změně okolností tak podstatné, že změna založí v právech a povinnostech stran zvlášť hrubý nepoměr znevýhodněním jednéz nich buď neúměrným zvýšením nákladů plnění, anebo neúměrným snížením hodnoty předmětu plnění, má dotčená strana právo domáhat se vůči druhé straně obnovení jednání o smlouvě, prokáže-li, že změnu nemohla rozumně předpokládat ani ovlivnit a že skutečnost nastala až po uzavření smlouvy, anebo se dotčené straně stala až po uzavření smlouvy známou.

Z dikce citovaného ustanovení je zřejmé, že jde o výjimku ze zásady pacta sunt servanda, která však neznamená její popření. Vychází z toho, že dosažený konsensus je zároveň výrazem určitých předpokladů, podmínek a okolností, za nichž strany k uzavření smlouvy přistupovaly. Pokud se tyto předpoklady, podmínky a okolnosti diametrálně změní, vychýlí se i rovnováha stran, a tím je i základ či důvod závaznosti vzájemných ujednání podlomen. Zdrojem změny okolností mohou být nejrůznější vnější faktory přírodní, technické, právní či společensko-ekonomické povahy, vážné hospodářské krize, přírodní katastrofy apod.

Musí jít o okolnosti nastalé po uzavření smlouvy a musí to být okolnosti mimořádné, extrémní, nepředvídatelné a stranou smlouvy, která se jich dovolává, neovlivnitelné. V důsledku takových okolností musí dojít k hrubému nepoměru mezi stranami, nepoměru, který jednu stranu znevýhodňuje buď zvýšením nákladů, které musí na plnění svých povinností ze smlouvy vynaložit, nebo neúměrným snížením hodnoty předmětu plnění.

Samotná popisovaná změna okolností nemá vliv na existenci a trvání povinností dotčené strany. Závazek nezaniká, neposunuje se automaticky doba plnění závazku, dotčená strana není zbavována důsledků prodlení. Občanský zákoník to výslovně zmiňuje v poslední větě prvého odstavce § 1765. Dotčené straně vznikne právo žádat po druhé straně, aby se vrátila k jednání o smlouvě a tímto jednáním se obnovila rovnováha v právech a povinnostech stran. V žádosti by měla uvést skutečnosti a důvody,o něž svou žádost opírá. Zákon nestanoví lhůtu, v níž má dotčená strana o jednání požádat; z dikce § 1766 obč. zák. vyplývá, že tak musí učinit v přiměřené době poté, co změnu okolností musela zjistit, přičemž je stanovena vyvratitelná domněnka, že tato přiměřená doba činí dva měsíce.

Druhé straně není výslovně stanovena povinnost jednat o smlouvě, tj. jednat o její změně či zrušení. Z principu poctivosti v soukromoprávních vztazích lze ovšem dovodit, že žádost dotčené strany nemůže nechat bez povšimnutí, musí na ni alespoň odpovědět, byť třeba nesouhlasně. Pokud vůbec reagovat nebude, může to znamenat nepoctivé jednání a s tím spojenou odpovědnost za škodu, která v důsledku toho může dotčené straně vzniknout.19 Nedohodnou-li se strany, může se kterákoli z nich obrátit na soud. Soud může závazek ze smlouvy změnit tak, že obnoví rovnováhu práv a povinností stran, nebo závazek zruší k určitému dni a za podmínek, které v rozhodnutí určí (§ 1766 obč. zák.).

Soudní řízení zahájené na návrh podle zmíněného ustanovení je sporným řízením. Žádá-li o rozhodnutí soudu strana dotčená změnou okolností, musí tvrdit a prokazovat, že došlo k oné závažné změně okolností, že šlo o okolnosti popsaného mimořádného charakteru, které nebylo možno předvídat, tj. musí tvrdit a prokazovat existenci předpokladů pro uplatnění klauzule rebus sic stantibus, jak o nich byla řeč výše. Musí také tvrdit a prokazovat, že se pokusila o vyjednávání s druhou stranou.

Soud není návrhy stran vázán (§ 1766 obč. zák.). Pokud shledá důvody a možnosti pro adaptaci závazku ze smlouvy s ohledem na změnu okolností, bude na soudu, aby sám posoudil, jak rovnováhu stran obnoví. Ze zahraniční judikatury a literatury lze dovodit určitá pravidla, jichž by se soud měl držet. Řešení zvolené soudem by mělo vést k rovnovážnému uspořádání vztahu stran, a to v zájmu obou stran, nikoli jen strany dotčené změnou okolností. Východiskem by mělo být zjištění vůle stran při uzavírání smlouvy, popř. posouzení, jak by se v dané situaci chovala rozumně smýšlející osoba. Zdůrazňuje se, že obnovení rovnováhy znamená obnovení stavu, který strany zamýšlely při uzavírání smlouvy, a že pokud původní smlouva nebyla úplně rovnovážná, měl by to soud respektovat a nesnažit se nastolit něco jiného. Soud nemůže měnit subjekty závazku ani předmět plnění. Z možností, které pro změnu závazku přicházejí v úvahu, se jako příklad zmiňuje změna způsobu plnění závazku, jako je změna splatnosti, místa plnění, prodloužení doby trvání smlouvy, dále změna rozsahu plnění apod. Soud konečně může závazek zrušit. I když zákon nestanoví, která z možností daných soudu má přednost, dovozuje se, že soud by měl především udržet existenci závazku a přistoupit k jeho zrušení jen tehdy, pokud jeho modifikace není možná. 20

Právo domáhat se obnovení jednání o smlouvě dotčené straně nevznikne, převzala-li na sebe nebezpečí změny okolností (§ 1765 odst. 2 obč. zák.). Úprava důsledků změny okolností je dispozitivní, strany ji mohou vyloučit nebo na sebe vzít nebezpečí změny, jak předpokládá zmíněné ustanovení. Převzetí rizika změn může být buď výslovné, nebo může vyplývat z jiných ujednání stran, z nichž bude jasně patrné, že daná strana s rizikem změny počítá, že riziko zakomponovala jednak do povinností, které převzala, jednak do výše protiplnění, které očekává, zejména do ceny. Limity takového ujednání naše právní úprava výslovně nedává. V této souvislosti lze připomenout diskuse vedené o důsledcích takového převzetí rizika v zahraniční literatuře odkazující na řešení jak v právních řádech některých zemí, tak na řešení v návrzích evropských kodifikací smluvního práva. Zdůrazňuje se, že klauzule rebus sic stantibus je výrazem principu poctivosti a spravedlnosti a jen tak odůvodňuje výjimku ze závaznosti uzavřené smlouvy. Pokud jedna strana přebírá riziko, implikuje to, že dané riziko předpokládala, a vzala ho tedy v úvahu. Takže okolnosti, které vůbec nemohly být předpokládány a které se dotýkají možnosti plnit, nemohou být považovány za zahrnuté do ujednání o převzetí rizika. Důsledky popsané podstatné změny okolností by se tak podle těchto názorů měly uplatnit i při existenci uvedeného ujednání.21 Je zatím otázkou, jak se na celou problematiku nové úpravy změny okolností bude dívat naše judikatura. Přístup popsaný výše se však jeví jako logický, spravedlivý, a lze tedy říci, že uvedené úvahy mají místo i v případech, kdy je nebezpečí změny okolností převzato podle § 1765 odst. 2 našeho občanského zákoníku.

Na mimořádné okolnosti, které ztíží provádění díla, pamatuje občanský zákoník i v rámci úpravy smlouvy o dílo speciálním ustanovením týkajícím se určení ceny díla pomocí pevné částky nebo odkazem na závazný rozpočet v § 2620. Z dikce tohoto ustanovení je patrné, že sleduje stejný cíl jako § 1765 obč. zák. a poskytuje i stejné prostředky ochrany. Ke vztahu obou ustanovení a jejich aplikovatelnosti viz podrobněji v části druhé, kap. III.

VIII. Rovnováha vztahu při úplatných smlouvách (neúměrné zkrácení)

Zaváží-li se strany k vzájemnému plnění a je-li plnění jedné ze stran v hrubém nepoměru k tomu, co poskytla druhá strana, může zkrácená strana požadovat zrušení smlouvy a navrácení všeho do původního stavu, ledaže jí druhá strana doplní, oč byla zkrácena, se zřetelem k ceně obvyklé v době a místě uzavření smlouvy. To neplatí, pokud se nepoměr vzájemných plnění zakládá na skutečnosti, o které druhá strana nevěděla ani vědět nemusela (§ 1793 obč. zák.).

Uvedeným ustanovením občanský zákoník vrátil do našeho právního řádu institut neúměrného zkrácení (laesio enormis), který znal obecný zákoník občanský z roku 1811. I tato úprava sleduje zásadu ekvivalence spočívající v tom, že plnění stran smlouvy nemají být v příkrém rozporu. Míří na situace, kdy se strany zavážou ke vzájemnému plnění a po uzavření smlouvy jedna z nich zjistí, že hodnota toho, co má druhé straně poskytnut, je výrazně vyšší nebo nižší než to, k čemu se jí druhá strana zavázala jako k protiplnění.

Podstatné pro posouzení, zda jde o neúměrné zkrácení, na něž se vztahuje ochrana podle citovaného ustanovení, jsou dvě skutečnosti. Za prvé, rozhodující je nepoměrexistující v okamžiku uzavření smlouvy, a tedy nejde o to, zda později došlo k nějakému neočekávanému vývoji v cenách, na nějž může pamatovat výše popsaná úprava změny okolností. Musí jít o „hrubý nepoměr“ vzájemných plnění. Obecný zákoník občanský, který byl vzorem pro § 1793 obč. zák., považoval za neúměrné zkrácení případy, kdy jedna strana obdržela za své plnění méně než polovici toho, co sama plnila. Šlo tedy o zkrácení přes polovinu. Takové kvantitativní vymezení hrubého zkrácení dnešní úprava neobsahuje, protože, jak říká důvodová zpráva, mohlo by to vést v konkrétním případě k tvrdostem. Nicméně, lze očekávat, že soudní praxe se bude inspirovat zmíněnou předválečnou úpravou i judikaturou, která se k ní vyvinula. Jako příklad hrubého nepoměru lze uvést kupní smlouvu, podle níž prodávající prodává pozemky v obvyklé hodnotě 10 milionů korun a cena je sjednána ve výši 4 milionů korun. Druhým předpokladem je omyl u zkrácené strany (tj. v uvedeném příkladu u prodávajícího) o hodnotě jejího plnění a vědomost zkracující strany (kupujícího) o nepoměru v hodnotě toho, co získává, a toho, co za to dává. Přitom nemusí jít jen o vědomost, ale i o to, že s ohledem na její postavení a okolnosti případu musela zkracující strana o nepoměru vědět.

Prostředkem, který má zkrácená strana k dispozici, je oprávnění požadovat zrušení smlouvy a navrácení všeho do původního stavu. Druhá strana však má možnost, a je to na jejím výběru, zabránit zrušení smlouvy tím, že doplní to, oč byla protistrana zkrácena. V uvedeném příkladu by to znamenalo, že kupující doplní cenu pozemku do výše obvyklé ceny v době uzavření smlouvy. Volbu řešení tedy nemá zkrácená strana, ta může požadovat jen zrušení smlouvy. Volbu má zkracující strana, která může zrušení smlouvy odvrátit plněním, jež rovnováhu stran i při nevyvážené smlouvě založí. Rozhodnutí soudu je konstitutivní, tj. zrušuje uzavřenou smlouvu, a to od počátku, a strany si navrací to, co bylo případně plněno.22

Zkrácená strana musí své právo uplatnit u soudu do jednoho roku od uzavření smlouvy, jinak její právo zaniká (§ 1795 obč. zák.). Jde tedy o lhůtu prekluzivní. Žalobou uplatňuje zkrácená strana právo na zrušení smlouvy a vrácení toho, co plnila, tj. např. kupující žádá vrácení kupní ceny. Je třeba souhlasit s tím, že pokud zkrácená strana uplatní u soudu uvedený nárok a zvýhodněná strana nabídne, že své plnění doplní tak, aby byla nastolena rovnováha stran, a tedy smlouva zachována, měl by soud tento návrh respektovat, smlouvu nerušit a uložit zvýhodněné straně povinnost plnění doplnit. Tento přístup odpovídá principu, že je třeba respektovat existenci uzavřené smlouvy, a to už i s ohledem na princip priority výkladu smluv ve prospěch jejich platnosti než neplatnosti.23

Ve sporu zkrácená strana prokazuje, že ujednání o ceně plnění zakládá hrubý nepoměr, prokazuje tedy existenci smlouvy, v níž je toto ujednání obsaženo. Druhá strana, zvýhodněná strana, prokazuje, že o hrubém nepoměru, tj. o skutečnosti, která tento poměr zakládá, nevěděla ani vědět nemusela.

V souvislosti s oprávněním zkrácené strany a jejím omylem o hodnotě plnění se diskutuje i otázka, zda se úprava neúměrného zkrácení použije i v případě, kdy rozpor mezi obvyklou cenou plnění a tím, co bylo sjednáno, spočívá ve vadě plnění. Například obvyklá cena stroje je 10 milionů korun a v důsledku vady však stroj má hodnotu jen 5 milionů korun. Za správné je třeba považovat řešení, podle něhož ani v těchto případech nebude mít zkrácený (kupující) možnost volby, zda požadovat zrušení smlouvy podle § 1793 obč. zák. nebo uplatnit práva z vad. Kupující (zkrácený) by měl vady stroje včas notifikovat a uplatnit svá práva z vad podle příslušné úpravy práv kupujícího z vad plnění.24

Právo požadovat zrušení smlouvy nevzniká tam, kde důvod nepoměru vzájemných plnění vyplývá ze zvláštního vztahu mezi stranami, povahy předmětu plnění nebo z jiných okolností uvedených v zákoně, kdy nelze shledat absenci spravedlivého důvodu pro takový zásah vztahu mezi stranami. V § 1794 obč. zák. jsou uvedeny tyto základní důvody, pro které je aplikace laesio enormis vyloučena:

■ Důvod nepoměru vzájemných plnění vyplývá ze zvláštního vztahu mezi stranami, zejména pokud zkrácená strana měla úmysl plnit zčásti za úplatu a zčásti bezúplatně, nebo jestliže již nelze výši vzájemných plnění zjistit. Jako příklad se uvádí případ, kdy rodiče převedou nemovitost jednomu z dětí za nepoměrně nižší cenu, než nemovitost měla v době uzavírání smlouvy, aby se postarali o jeho rodinné potřeby.

■ Zkrácená strana se vzdala ochrany poskytované § 1793 obč. zák. výslovně a prohlásila, že plnění přijímá za mimořádnou cenu ze zvláštní obliby. Cenou zvláštní obliby se všeobecně rozumí například cena, kterou je ochoten sběratel dát za sbírku, která je předmětem jeho sběratelské záliby, cena obrazu začínajícího malíře, od jehož děl si kupující slibuje podstatný nárůst hodnoty, apod.

■ Zkrácená strana souhlasila s neúměrnou cenou, ač jí skutečná cena plnění byla nebo musela být známa. V této souvislosti se připomíná, že pouhé prohlášení zkrácené strany ve smlouvě nemusí stačit k tomu, aby bylo prokázáno, že o skutečné ceně věděla nebo musela vědět. Důkazní břemeno v tomto směru má strana zvýhodněná.25

IX. Změna závazků ze smlouvy

Tak jako uzavření smlouvy je výrazem svobodné vůle stran, i změna práv a povinností založených smlouvou je na vůli stran (§ 1901 obč. zák.). Smlouva strany zavazuje. Lze ji změnit nebo zrušit jen se souhlasem všech stran, anebo z jiných zákonných důvodů (§ 1759 obč. zák.).

Občanský zákoník tak vylučuje možnost změny obsahu smlouvy jednostranným jednáním. To také znamená, že strany si nemohou dohodnout možnost změn smlouvy závislých pouze na vůli jedné strany, neboť by to bylo popřením autonomie vůle a rovnosti stran závazku. Tento princip vyjadřovala i dřívější právní úprava, a nadále tedy bude použitelná i judikatura týkající se této úpravy a vycházející z tohoto principu. Jako nepřípustné dodatečné určení obsahu závazku jednou stranou například posoudil Nejvyšší soud případ, kdy kupní smlouva vymezovala množství prodávaného zboží tím, že je prodávající uvede na dodací listy. Určení množství tak záviselo pouze na vůli jedné strany, prodávajícího (srov. NS 32 Odo 1326/2004).

Jak ovšem literatura a judikatura připomíná, o změny závislé pouze na vůli jedné strany nejde v případech, kdy změna závazku je dohodnuta, ovšem následky této změny, resp. určení, zda změna nastane, či nikoli, budou záviset na jednání jen některé ze stran. Nejvyšší soud například posoudil jako platné ujednání o ceně, podle něhož kupní cena bude ve výši „do 50 000 Kč plus DPH“; nešlo o nepřípustné jednostranné určení ceny, pokud se strany dohodly, že prodávající bude mít možnost jednostranně určit výši ceny až do maximální sjednané výše (srov. NS 29 Odo 503/2001).Podobně jsou posuzována i cenová ujednání, resp. úpravy ceny s použitím nejrůznějších inflačních doložek, ujednání o prodloužení doby trvání závazku ze smlouvy na určitou dobu na základě oznámení jedné ze stran za sjednaných podmínek, apod.

Změna stran smlouvy – postoupení smlouvy

Nové řešení přináší občanský zákoník v úpravě změn týkajících se stran smlouvy. Stejně jako dřívější právní úprava počítá s postoupením pohledávky a převzetím dluhu, nově však kromě této dispozice umožňuje i postoupení celé smlouvy. V případech, kdy to povaha smlouvy nevylučuje, může kterákoli strana převést jako postupitel svá práva a povinnosti ze smlouvy nebo její části třetí osobě, pokud s tím postoupená strana souhlasí a pokud nebylo dosud splněno (§ 1895 obč. zák.).

Typickým příkladem, kdy povaha smlouvy vylučuje postoupení smlouvy, jsou smlouvy, kdy plnění je vázáno na osobní vlastnosti strany smlouvy, např. zhotovení uměleckého díla, obrazu, sochy, určitý architektonický návrh apod.

Postoupení smlouvy znamená, že postupitel převádí nejen konkrétní práva (pohledávky) ze smlouvy, ale převádí celý komplex práv a povinností, jichž je nositelem, dochází tedy ke změně celkového právního postavení strany smlouvy. Do právního postavení postupitele v plném rozsahu vstupuje osoba, na niž byla smlouva postoupena, tj. postupník. Na postupníka tedy přecházejí veškerá práva a povinnosti související s plněním, včetně jejich příslušenství a práv a povinností z vedlejších ujednání, obsah práv a povinností založených smlouvou zůstává nedotčen.

S postoupením smlouvy, tj. se vstupem jiné osoby do smluvního vztahu namísto postupitele, musí souhlasit druhá smluvní strana označovaná jako postoupená strana. Jinak k postoupení nedojde. Postoupená strana může svůj souhlas udělit předem, např. ve smlouvě, jejíž předmět se později stane předmětem postoupení, nebo dodatečně. Postoupení smlouvy je vůči ní účinné, tj. je povinna plnit či přijímat plnění od nového smluvního partnera, od okamžiku jejího souhlasu. Pokud dala souhlas předem (v postupované smlouvě), je postoupení vůči ní účinné okamžikem, kdy jí postupitel postoupení smlouvy oznámí nebo kdy jí postupník postoupení smlouvy prokáže (§ 1897 odst. 1 obč. zák.). Jde o obdobu účinků postoupení pohledávky.

Podobně jako u postoupení pohledávky nevyžaduje zákon pro postoupení smlouvy písemnou formu. Písemná forma není vyžadována ani pro postoupení smluv, pro něž občanský zákoník písemnou formu stanoví. Samo postoupení se totiž netýká obsahu dané smlouvy.26

Postoupit lze celou smlouvu, tj. celý smlouvou založený komplex práv a povinností na jednu osobu. Na jednu osobu je možno postoupit jen část, určitý souhrn práv a povinností ze smlouvy, je možno také obsah vztahu založeného smlouvou rozdělit mezi několik postupníků. Postoupená strana tedy může získat více smluvních partnerů v rámci vztahu, který byl původně vztahem jediným mezi dvěma stranami. Pro ilustraci lze uvést situaci, kdy generální zhotovitel stavby sestávající z několika celků, například ze stavební části a několika technologických částí (vzduchotechnika, výrobní zařízení, automatizované řídicí systémy) postoupí svá práva a povinnosti týkající se jednotlivých celků na různé osoby, zhotovitele.

Postoupení by se nemělo dotknout obsahu závazku, postavení postoupené strany. Proto občanský zákoník určuje výslovně, že při částečném postoupení smlouvy nebo při postoupení smlouvy několika postupníkům nelze zkrátit práva postoupené strany z vedlejších doložek ve smlouvě, jako jsou zejména ujednání o podmínce, záloze, závdavku, smluvní pokutě, odstoupení od smlouvy a odstupném nebo o rozhodčí doložce. Zkráceně lze říci, že jen změnou smluvních stran v důsledku postoupení smlouvy jiné osobě či osobám se ujednaný smluvní režim nemůže změnit.

Okamžikem účinnosti postoupení (viz výše) se postupitel osvobozuje od svých povinností v rozsahu postoupení (§ 1898 obč. zák.). Zákon tím vyjadřuje účinky změny subjektů vztahu – do postavení postupitele vstupuje osoba, na niž byla smlouva postoupena, postupník. Strana dotčená postoupením, postoupená strana, však může těmto účinkům dodatečně zabránit, a to i přesto, že již dříve dala souhlas s postoupením. Může tak učinit prohlášením vůči postupiteli, že jeho osvobození odmítá. V takovém případě může po postupiteli požadovat, aby plnil, neplní-li postupník převzaté povinnosti (§ 1899 obč. zák.).

Uvedená konstrukce znamená, že postupník se sice stává stranou postoupené smlouvy a vzniká mu povinnost se podle ní chovat, plnit, ovšem neplní-li, nastupuje původní strana smlouvy (postupitel) jako ručitel; postoupená strana může plnění požadovat po něm. Tím se ovšem postoupení smlouvy jeví pro postupitele značně rizikové, a to zejména v případech, kdy je postupována smlouva, podle níž má být plněno po delší době. Hrozí totiž, že postupitel se bude muset do hry vrátit, a to i po delším časovém odstupu, kdy už s plněním smlouvy vůbec nepočítal. Zákon sice limituje postoupenou stranu tím, že jí ukládá povinnost učinit odmítavé prohlášení do 15 dnů ode dne, kdy se dozvěděla nebo musela zjistit, že postupník neplnil. To ovšem na zmíněném riziku nic nemění. Kromě toho, prodlení postoupené strany s odmítavým prohlášením nezbavuje její odmítnutí účinků, tj. postupitel ručí, postoupená strana mu však musí nahradit škodu způsobenou prodlením (§ 1899 odst. 2 obč. zák.).

Na závěr k této nové úpravě je třeba poznamenat, že postoupená strana nemůže svůj souhlas vázat na podmínky, jimiž by nějak ovlivňovala vztah mezi postupitelem a postupníkem. Zákon pouze říká, že postoupené straně zůstávají zachovány vůči postupníkovi veškeré námitky, které podle postoupené smlouvy měla vůči postupiteli. Může namítat promlčení, neplatnost smlouvy např. pro nedostatek formy, může se dovolávat omylu, může namítat zánik závazku splněním, může se dovolávat nedostatku vzájemného plnění ze strany postupitele či postupníka, apod. Úprava je dispozitivní, strany se od ní mohou odchýlit, mohou ve smlouvě vyloučit možnost postoupení smlouvy, mohou se dohodnout o jiných účincích postoupení či o důsledcích neplnění závazku postupníkem, apod.

ČÁST DRUHÁ

Smlouva o dílo

I. Předmět závazku ze smlouvy o dílo

Nejčastěji využívaným smluvním typem ve vztazích vznikajících v souvislosti s výstavbou je smlouva o dílo. Je to pochopitelné a je to dáno povahou činností ve výstavbě, kde jde o proces vedoucí k vytvoření určitého výsledku, stavby, což odpovídá i základní charakteristice smlouvy o dílo. Smlouvou o dílo se zhotovitel zavazuje provést na svůj náklad a nebezpečí pro objednatele dílo a objednatel se zavazuje dílo převzít a zaplatit cenu (§ 2586 obč. zák.).

Do 1. 1. 2014 byla smlouva o dílo upravena v obou tehdejších soukromoprávních kodexech, tedy jak v občanském zákoníku z roku 1964, tak v zákoníku obchodním. Pro vztahy mezi podnikateli a pro vztahy, jichž se účastnily osoby mimo své podnikání, tak platily dvě rozdílné úpravy jednoho smluvního typu. Občanský zákoník tento dualismus odstraňuje, přičemž předlohou nové úpravy byla ustanovení o smlouvě o dílo v obchodním zákoníku jako řešení modernější a propracovanější než úprava obsažená v občanském zákoníku z roku 1964. Současně se však občanský zákoník inspiroval i některými zahraničními úpravami. Úprava smlouvy o dílo v občanském zákoníku je rozdělena do čtyř částí, v úvodním oddílu 1 je obsažena obecná úprava smlouvy o dílo, na ni navazuje samostatná úprava ceny díla určené podle rozpočtu, a poté dva oddíly zabývající se určitým předmětem díla, a to stavbou jako předmětem díla (oddíl 3) a dílem s nehmotným výsledkem (oddíl 4). Oba posléze uvedené oddíly upravují pouze specifika zmíněných předmětů díla a není-li v nich stanoveno jinak, použijí se i pro tyto smluvní vztahy ustanovení předchozích obecných oddílů. V zájmu přehlednosti a srozumitelnosti výkladu bude dále pojednáno o případech, kdy předmětem díla je stavba nebo nehmotný výsledek, společně v rámci jednotlivých částí týkajících se smlouvy o dílo jako takové a závazku touto smlouvou založeného.

Ze základního ustanovení vymezujícího smlouvu o dílo vyplývá, že charakteristickým rysem závazku založeného smlouvou o dílo je činnost vedoucí k určitému výsledku. Podstatnými náležitostmi smlouvy o dílo, tj. náležitostmi, které charakterizují tuto smlouvu jako smluvní typ, je tedy převzetí závazku zhotovitele provádět pro objednatele určitou činnost, jíž má být dosaženo sjednaného výsledku, a závazek objednatele dílo převzít a zaplatit dohodnutou cenu. Zhotovitel se zavazuje dílo provést na svůj náklad a nebezpečí. Dohoda o tom, že se zhotovitel zavazuje provést dílo, zahrnuje také vymezení díla, tj. činnosti a její výsledek – předmět díla. Dohoda o povinnosti zaplatit cenu díla ovšem nemusí zahrnovat určení výše ceny, jsou-li splněny podmínky dále upravené, vyjadřující skutečnost, že jde o smlouvu úplatnou, a že vůle stran k zaplacení určité ceny směřuje (k tomu viz dále).

Nejsou-li tyto náležitosti sjednány, smlouva o dílo nevznikne, resp. splňuje-li ujednání stran podstatné náležitosti jiného smluvního typu, může dojít k uzavření smlouvy spadající pod tento jiný smluvní typ. Může dojít také k uzavření tzv. nepojmenované (inominátní) smlouvy.

Smluvní typ představuje určité modelové řešení vztahu založeného smlouvou, který zákon, tj. nyní občanský zákoník, upravuje s využitím obecné zkušenosti o typických situacích a jednání, k němuž v rámci daného vztahu dochází. Jak říká § 1746 odst. 1 obč. zák., ustanovení upravující jednotlivé typy smluv se použijí na smlouvy, jejichž obsah zahrnuje podstatné náležitosti smlouvy stanovené v základním ustanovení pro každou z těchto smluv. Vychází se z toho, že uzavřená smlouva běžně odpovídá určitému zákonnému smluvnímu typu, o jehož podstatných náležitostech se strany dohodnou. Kvalifikaci smlouvy jako určitého smluvního typu nemohou strany ovlivnit, neboť jde o definiční znaky toho kterého smluvního typu. Samozřejmě, v rámci smluvní volnosti si svá práva a povinnosti upraví tak, jak to odpovídá jejich potřebám, tj. je to jejich vůle, která určuje obsah jejich vzájemného vztahu. Avšak určení, zda tento obsah lze podřadit určitému smluvnímu typu, není na jejich rozhodnutí, to plyne ze zákonné úpravy daného typu smlouvy a strany jej nemohou kvalifikovat odlišně. Lze uvést příklad z komentářové literatury, že strany, které se dohodnou na obsahu vzájemného vztahu, který odpovídá kupní smlouvě, nemohou tuto smlouvu prohlásit za smlouvu příkazní. V takovém případě je obsah vzájemných práv a povinností vyjádřených v obsahu smlouvy v rozporu s tím, jak jej strany charakterizovaly zařazením do kategorie smluv, jejichž podstatné náležitosti upravuje zákon zcela odlišně. Je pak věcí interpretace dané smlouvy, jak tento rozpor vysvětlit, posoudit, zda a pod jaký smluvní typ uzavřená smlouva spadá, popř. zda skutečně splňuje požadavky zákona na právní jednání kladené.27 Použitelná bude i judikatura soudů týkající se významu úpravy smluvních typů.

Judikatura

Nejvyšší soud v případě, kdy podnikatel přenechal jinému nemovitost k bezúplatnému a dočasnému užívání, tuto smlouvu kvalifikoval jako smlouvu o výpůjčce a konstatoval, že uzavřou-li účastníci smlouvu, jejíž podstatné náležitosti lze podřadit pod některý ze smluvních typů upravených v občanském zákoníku, nejde o smlouvu nepojmenovanou a práva a povinnosti stran se řídí kogentními, a pokud účastníci ve smlouvě nedohodli něco jiného, i dispozitivními ustanoveními občanského zákoníku, která se týkají daného smluvního typu. (NS 30 Cdo 2033/2002)

Uvedené souvisí s otázkou tzv. nepojmenovaných smluv. Občanský zákoník v § 1746 odst. 2, podobně jako to činila předchozí úprava, říká, že strany mohou uzavřít i smlouvu, která není zvlášť jako typ smlouvy upravena. Strany to mohou učinit tím, že do své smlouvy nezahrnou některou náležitost, která tvoří podstatnou náležitost určitého smluvního typu, nebo vymezením takových vzájemných práv a povinností, na které zákonné smluvní typy nepamatují, apod. V takovém případě půjde o zmíněnou nepojmenovanou smlouvu a bude se řídit ustanoveními o smlouvě, která je jí obsahem nejbližší (§ 10 obč. zák.). To samozřejmě za předpokladu, že daná smlouva vymezuje obsah vzájemných práv a povinností dostatečně určitě a srozumitelně, a že tedy jako právní jednání vznikla. I v této souvislosti lze k ilustraci případů tzv. nepojmenovaných smluv využít stávající judikatury. Nejvyšší soud v rozsudku 25 Cdo 1274/2004 ke smlouvě nazvané „smlouva o zprostředkování a předání a převzetí výhradního práva dispozice s nemovitostí“ konstatoval, že danou smlouvu nelze považovat za zprostředkovatelskou pouze na základě jejího názvu, jestliže – posuzováno podle jejího obsahu – jde o smlouvu inominátní.

Úprava smluvních typů tak v zájmu usnadnění kontraktace nabízí smluvním stranám detaily práv a povinností, které se v daném smluvním vztahu obvykle vyskytují. Vymezení těchto práv a povinností je úpravou dispozitivní, tj. strany si mohou domluvit něco jiného, co vyhovuje jejich konkrétním představám. Pokud své vzájemné chování, resp. jak má toto vzájemné chování vypadat, neupraví, nastupují dispozitivní ustanovení zákona a dojde-li ke sporu, bude soud řešit konflikt na základě dohodnutého obsahu smlouvy doplněného dispozitivními ustanoveními zákona pro daný smluvní typ.28

Podstatnými náležitostmi charakterizujícími smlouvu o dílo jako smluvní typ jsou, jak bylo řečeno, závazek zhotovitele zhotovit dílo, resp. zhotovit předmět díla, dosáhnout ujednaného výsledku a závazek objednatele výsledek převzít a zaplatit dohodnutou cenu. Spočívá-li tedy závazek zhotovitele v činnosti vedoucí k určitému výsledku, ke zhotovení předmětu díla, je přirozeným důsledkem a dalším definičním znakem tohoto smluvního typu skutečnost, že dílo zhotovitel provádí na svůj náklad a nebezpečí. Není-li tomu tak, nejde o smlouvu o dílo.

Zhotovitel splní svůj závazek až dosažením výsledku, a proto mu zásadně vzniká nárok na zaplacení ceny až dosažením ujednaného výsledku. Provedení díla na náklad zhotovitele tak vyjadřuje princip, že je to zhotovitel, kdo po celou dobu provádění díla nese náklady na tuto činnost, a to až do vzniku jeho práva na zaplacení ceny díla. V praxi, a to zejména tam, kde jde o náročnější díla prováděná po delší dobu, jako je tomu často ve stavebnictví, strany sjednávají placení dílčích plateb v průběhu provádění díla, které jsou částečným plněním na cenu díla. Občanský zákoník, podobně jako to činil předchozí občanský zákoník z roku 1964, uvedený princip poněkud prolamuje a pro případy, kdy je dílo prováděno po částech nebo se značnými náklady a strany neujednaly placení zálohy, může zhotovitel požadovat během provádění díla přiměřenou část odměny s přihlédnutím k vynaloženým nákladům (§ 2611 obč. zák.). Blíže k tomu viz v souvislosti s pojednáním o provádění díla po částech v části druhé, kap. XIII.

Zhotovitel provádí dílo na své nebezpečí, což je dalším definičním znakem smlouvy o dílo. V odborné literatuře se zdůrazňuje, že nelze směšovat provádění prací na nebezpečí zhotovitele a nesení rizika škody na věci, tj. na předmětu díla. Provádění prací na nebezpečí zhotovitele navazuje na předchozí princip, tj. že dílo je prováděno na jeho náklady, a znamená, že je to zhotovitel, jehož majetkovou sféru zatěžuje provádění prací, kdo nese riziko, že náklady na provádění díla budou vyšší, než se předpokládalo, že je to zhotovitel, kdo nese důsledky například toho, že v době provádění díla vzrostly ceny subdodávek, že došlo k překážkám při provádění díla, které plně nepředpokládal, atd. Zhotovitele tedy stíhají i důsledky toho, že provádění díla bude ohroženo v důsledku okolností, které nemohl ovlivnit, že dílo nebude moci dokončit tak, jak původně předpokládal, ať z hlediska času či vlastností díla , a dosáhnout tak zaplacení dohodnuté ceny apod. Stíhají jej tedy veškerá rizika související s prováděním díla. 29 O právních prostředcích, které zákon poskytuje zhotoviteli k řešení některých majetkových důsledků tohoto rizika, bude pojednáno dále v části druhé, kap. XII.

V oblasti stavebnictví všeobecné obchodní podmínky zpracovávané odbornými zájmovými organizacemi jak v tuzemsku, tak na mezinárodní úrovni vyjadřují princip provádění díla na nebezpečí zhotovitele stanovením domněnky, že zhotovitel je srozuměn se stavem místa, kde bude stavba realizována. Například tzv. Červená kniha FIDIC stanoví v čl. 4.10 objednateli povinnost poskytnout zhotoviteli informace, které má k dispozici o hydrologických a geotechnických podmínkách na staveništi, včetně údajů o vlivech na životní prostředí. Konstatuje dále v tomto článku, že v rozsahu, v jakém je to možné, se má za to, že zhotovitel obdržel veškeré potřebné informace, pokud jde o rizika, nepředvídané události a další okolnosti, které mohou ovlivnit jeho nabídku nebo stavbu. Stejně se má za to, že zhotovitel prohlédl a prověřil staveniště, jeho okolí a byl srozuměn se stavem staveniště, včetně geotechnických, hydrologických a klimatických podmínek, že cena stavby počítá s požadavky vyplývajícími z rozsahu a povahy realizované práce, nezbytnosti služeb potřebných k provádění stavby (energie, doprava, voda apod.), jakož i z údajů o staveništi, které obdržel od objednatele, že cena stavby kryje veškeré jeho povinnosti související s realizací díla.30

Riziko škody na věci naproti tomu znamená riziko poškození či znehodnocení věci bez ohledu na příčinu vzniku škody, ať již k ní dojde vlivem náhody, vlastností věci, působením třetí osoby nebo vyšší moci. Toto riziko v některých případech nese zhotovitel a v některých objednatel. Občanský zákoník, až na ustanovení týkající se zhotovení stavby, vychází i u smlouvy o dílo z principu, že riziko takové škody stíhá především vlastníka věci (casum sentit dominus). Pokud je vlastníkem zhotovované věci objednatel, nese po celou dobu riziko škody na předmětu díla. Pokud je vlastníkem předmětu díla zhotovitel, nese riziko škody na tomto předmětu zhotovitel a riziko škody na předmětu díla je zahrnuto v nesení nebezpečí provádění díla. Stejně tak u věcí poskytnutých k provádění díla nese objednatel riziko škody na těchto věcech, dokud trvá jeho vlastnické právo k nim (§ 2598 obč. zák.). Výjimku z uvedeného principu představuje dílo, jímž je provádění stavby, kde nebezpečí škody nebo zničení stavby nese zhotovitel až do jejího předání bez ohledu na vlastnictví stavby, resp. pozemku, jehož je stavba součástí. Zhotovitel se ovšem zhostí své povinnosti provést dílo až dosažením výsledku, dokončením díla. Takže pokud v průběhu realizace díla dojde například ke zničení věcí opatřených objednatelem ještě v době, kdy objednatel byl vlastníkem těchto věcí a nesl tak riziko škody na nich, a v důsledku toho nebude moci zhotovitel provést dílo ve sjednané době, může nést důsledky takového prodlení zhotovitel, neboť on provádí dílo na své nebezpečí. Obapojmy se tak v konkrétních situacích mohou střetávat či částečně překrývat.

II. Dílo – pojem

Konstrukce vymezení pojmu „dílo“ připomíná charakteristiku díla v § 536 obch. zák. Nicméně, nová úprava vykazuje podstatné změny navazující především na nové vymezení pojmu věci v právním smyslu, což má značné dopady právě na smlouvy využívané v oblasti výstavby.

Dílem se podle § 2587 obč. zák. rozumí zhotovení určité věci, nespadá-li pod kupní smlouvu, dále údržba, oprava nebo úprava věci, nebo činnost s jiným výsledkem. Dílem se rozumí vždy zhotovení, údržba, oprava nebo úprava stavby nebo její části.

Vymezení díla tak vyjadřuje základní obsah smlouvy o dílo – je to činnost vedoucí k určitému výsledku, předmětu díla. Především jde o činnost vedoucí ke zhotovení věci, nespadá-li tato činnost pod kupní smlouvu. Jde o vymezení stejné, jako měl obchodní zákoník v § 536, tj. odkazem na úpravu kupní smlouvy. Podle § 2086 obč. zák. smlouva o dodání věci, která má být teprve vyrobena, se posoudí jako kupní smlouva, ledaže se ten, komu má být věc dodána, zavázal předat druhé straně podstatnou část toho, čeho je k vyrobení věci zapotřebí. Za kupní smlouvu se však nepovažuje smlouva, podle níž převážná část plnění dodavatele spočívá ve výkonu činnosti. Zkráceně lze říci, že smlouvou o dílo budou případy, kdy přidaná hodnota vykonávané činnosti bude vyšší než hodnota dodaného materiálu.31

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Závazky v oblasti výstavby a nové civilní právo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.