Překladatel děkuje fanouškům ze sdružení Doctor Who FanClub ČR za neocenitelnou podporu při překladu knihy.

Doctor Who is a BBC Wales production for BBC One.

Executive producers: Steven Moffat and Caroline Skinner

BBC, Doctor WHO and Tardis (word marks, logos and devices) are trademarks of the British Broadcast Corportion and are used under licence.

K-9 was originally created by Bob Baker and Dave Martin.

Copyright © Mike Tucker, 2014

Translation © Tomáš Oakland, 2016

Cover design: Lee Binding © Woodlands Books Ltd, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-222-9

ISBN mobi 978-80-7462-244-1

.

Pro KarenProlog

Gabby Nicholsová si s úlevou oddechla. Už si začínala říkat, jestli Wayne ještě vůbec někdy přestane plakat. Když teď ležel zachumlaný v přikrývkách, bylo k nevíře, že je to totéž brunátné miminko, které musela poslední hodinu nosit po domě.

Kéž by tu byl Roy, pomyslela si dnes večer už poněkolikáté. V náručí svého otce usnul Wayne vždycky cobydup. Roy Nichols byl součástí týmu, který budoval nové vysokorychlostní železniční spojení mezi Londýnem a jihozápadní Anglií. To sice znamenalo, že museli opustit svůj domek v Manchesteru a pronajmout si jiný tady dole ve Wiltshiru, ale byla to práce na sedm let a plat měl dobrý. Na druhou stranu měl Roy časté a dlouhé směny. Za poslední tři noci se sotva viděli.

Znovu si povzdechla. Alespoň že s nimi stráví víkend. A taky si slíbila, že jakmile Wayne usne, dopřeje si se sklenkou vína pár dílů seriálu Zavolejte porodní sestřičky.

Zapnula chůvičku, zavřela dveře Waynovy ložnice a vydala se po schodech dolů. Každou noc, kdy se v tomto novém domě ocitla sama, si Gabby uvědomovala, jaké tu vládne nesmírné ticho. Vyrostla v Manchesteru a celý svůj život prožila ve městě. Navykla si na neustálou zvukovou kulisu, na hukot dopravy a letadel a ustavičnou žlutou záři pouličního osvětlení. Tady však vládlo naprosté ticho. A ty noci… Gabby takovou naprostou tmu ani tolik hvězd na nebi nikdy neviděla.

Zavzpomínala na domek, který nechali za sebou, a opět pocítila náhlý nával nejistoty, jenž ji sužoval od chvíle, co do Ringstone dorazili. Nedalo se říct, že je tu čekalo chladné přijetí. Ba naopak, vesničané se mohli přetrhnout, aby jim pomohli se tady zabydlet. Jejich současný domek na návsi byl, v porovnání s tím minulým, obrovský, nemluvě o tom, že jejich děti budou mít šanci vyrůst na čerstvém vzduchu v srdci přírody. Jejich dcerka Emily už začínala okatě naznačovat, že by si přála poníka.

Šlo jen… o dojem, o pocit neklidu, kterého se Gabby ne a ne zbavit.

Nebuď pitomá, řekla si a zavrtěla hlavou. Prostě jen chvilku potrvá, než si zvykneš na nový domov a novou rutinu, nic víc. Až se Roy na víkend vrátí, vyrazí trochu prozkoumat okolí a seznámit se se sousedy.

Vytáhla z myčky čistou skleničku na víno, otevřela ledničku a nalila si až po okraj rulandského šedého. Zrovna pozvedla sklenici ke rtům, když z patra zazněl pronikavý hlásek.

„Mamííí!“

Gabby zasténala. Její dcerka měla tři roky a sklony k hlasitým projevům nespokojenosti, kdykoliv se jí nedostávalo dostatečné pozornosti. A pokud vzbudí Wayna…

„Mamííí! Pojď honem!“

Gabby se zamračila. Zdálo se jí to, nebo zněla Emily doopravdy vyděšeně? Položila sklenici na kuchyňský stůl a vyběhla po schodech.

„Emily?“ zavolala a otevřela dveře do dceřina pokoje. „Copak, drahoušku? Je všechno v pořádku?“

Emily se tiskla bázlivě ke stěně, oči vytřeštěné. Přeběhla k mamince a objala ji.

Gabby pocítila náhlý nával strachu. To je poprvé, co svou dceru vidí takhle vystrašenou. Vzala Emily do náručí. „Copak se stalo?“

Emily jí zabořila tvář do ramene. „Mám v pokoji obrovskýho osminožku.“

Gabby se samou úlevou málem zajíkla a pocítila sama na sebe vztek, že se nechala tak vyplašit. „Na to si budeš muset zvyknout, miláčku,“ řekla a pohladila dceru po vlasech. „Jsme na venkově. Je tu spousta různého hmyzu.“

„Támhle je! Vlezl oknem.“

Emily se k ní znovu přitiskla. Z opačné strany místnosti zaslechla Gabby papírovité šustění hmyzích křídel.

„Tak nám nezbývá, než se ho zbavit, ať můžeme zase do hajan.“

Gabby přikročila k oknu, odtáhla stranou záclonu a zalapala po dechu.

Pak začala křičet.

Alan Travers do sebe kopl poslední doušek piva a navlékl si teplou bundu. Sice se už blížilo jaro, ale noci byly stále mrazivé a čekala ho dlouhá cesta domů.

„Fakt si nedáš ještě jedno, Alane?“

V maličké hospůdce U Snopu se tísnila obvyklá směs místních a turistů. U baru stál Brian Cartwright a v ruce držel dvacetilibrovku.

Alan zavrtěl hlavou. „Ne, že bych si nepovažoval toho, že pro jednou zveš ty, ale obávám se, že dnes už ne. Na rozdíl od vás povalečů já zítra začínám brzo. Na viděnou, pánové.“

Nasadil si klobouk a začal se proplétat tlačenicí směrem ke dveřím.

„Jen si dej bacha, až si budeš krátit cestu parkem!“ houkl za ním ještě Brian. „Dyť víš, že tam jsou příšery!“

Celá hospoda vybuchla smíchy a Alan za sebou zavřel dveře. Od té doby, co na kraji vesnice postavili vědecký park, stihl už tenhle vtip zlidovět. Alan si posměšně odfrkl. Biopaliva a geneticky modifikované plodiny. Podle něho se to od příšer moc neliší.

Povytáhl si bundu a vyrazil napříč parkovištěm k průmyslovému areálu. Byla jasná noc a vzdálený měsíc zaléval pole bledou září. Alan se rozklepal. Místo toho posledního piva si měl dát radši kávu. Bydlel v sousední vesnici, a i když si to zkrátí vědeckým parkem, stejně mu cesta potrvá nějakých dvacet minut.

Na pěšinu vedoucí kolem vesnice se muselo přes plot v rohu parkoviště. Nejistě ho přelezl, zapotácel se a málem ztratil rovnováhu. Rozhodně si neměl dávat to poslední pivo. Zhluboka se nadechl chladného nočního vzduchu a vyrazil.

Když se přiblížil k podchodu, který vedl pod železniční tratí, najednou se ze stínu vynořila temná postava. Alan sebou trhl, pak ale vybuchl smíchy, když mu došlo, že stojí před jedním z kamenů, které tvořily kruh v poli poblíž hospody. Ve svitu měsíce mu monolit připadal jako shrbený člověk. Alan k němu přistoupil a přejel prsty po spirálách a vzorech vyrytých do jeho povrchu.

Vždycky se mu tyhle kameny zamlouvaly. Líbilo se mu, že slouží jako připomínky přirozeného světa a vzdorují čisté pragmatické vědě, která převzala kontrolu nad moderním životem. To právě tyhle kameny málem zhatily stavbu vědeckého parku. Když se totiž poprvé uveřejnily plány, způsobilo to obrovské protesty právě kvůli zneuctění tohoto prastarého místa. A ačkoliv nebyla v okolí kamenů nikdy odkryta žádná pohřebiště, přesto tlak veřejnosti zapříčinil, že se stavba parku přesunula na opačnou stranu železniční trati.

Alan stejně nerozuměl tomu, proč si vybrali právě Ringstone. Po ruce zrovna není. A právě to nejspíš způsobilo všechny ty fámy o tom, že se ve vědeckém parku skrývá něco nežádoucího. Navíc se k tomu přidala skutečnost, že podnikatel, který za tím vším stál, měl zvláštně znetvořený obličej. Chudák, musel nosit jakousi umělohmotnou masku.

Alan kámen pochvalně poplácal a vydal se dál po pěšině směrem k podchodu. Měsíc začaly pomalu zakrývat mraky a Alan zalitoval, že si s sebou nevzal baterku.

Když vstoupil do tunelu, něco se mu otřelo o tvář. Alan vyjekl, ohnal se rukou, a pak si okamžitě vynadal za svou vyplašenost. Byla to jenom pavučina.

Utřel si ruku o bundu. Pavučina byla lepkavá a nechtěla se pustit. Pokusil se smést jednotlivá vlákna, ale nachytalo se toho na něj ještě víc. Chtěl se odtáhnout, ale paži měl chycenou. Znovu za pavučinu zaškubal, ale ne a ne ji přetrhnout.

Alan zabral ze všech sil. Ozval se zvuk trhajících se stehů a rukáv se odpáral. Lepkavé sevření povolilo, Alan ztratil rovnováhu, klopýtl a upadl do něčeho měkkého a lepivého. Byla to další masa pavučin, velikých chomáčů visících ze stěn a stropu podchodu. Alan se zděšeně pokusil vyškrábat znovu na nohy, ale pavučina ho držela pevně. Zpanikařil, ale čím víc sebou házel v zoufalé snaze se osvobodit, tím více se ztrácel ve změti vláken.

Z druhého konce tunelu se ozvalo zaskřípání a Alan zpozorněl. U opačného vchodu spatřil blikotavé světlo.

„Je tam někdo?“ vykřikl. „Potřeboval bych pomoct!“

Nezaslechl žádnou odpověď, pouze šustění a šelest v podrostu.

„No tak, nedělám si srandu, nemůžu se hnout!“

Stín se o kus přiblížil a Alan si uvědomil, že to, co ho vrhalo, se ani v nejmenším nepodobá člověku. K uším mu dolehlo skřípavé sípání a škrábání něčeho drsného a štětinatého o povrch kachlové stěny podchodu. Stín zaplnil celý tunel.

Padl na něj matný měsíční svit a Alan ucítil, jak mu selhalo srdce.

Kevin Alperton se s trhnutím probudil. Několik vteřin zůstal ležet ve tmě a naslouchal povědomým zvukům domu ve snaze určit, co ho to vlastně probudilo. Zdál se mu sen o zmrzlině. Ocitl se na pěkné, vyhřáté pláži a nemusel myslet na školu ani na otravné učitele. Všude jen písek a vzdálené šplouchání moře o oblázky. Konejšivý zvuk se však změnil v cosi ostrého a pronikavého, prořízl mu sen jako nůž a Kevin se s leknutím probudil.

Letmo pohlédl na hodiny. Bylo po jedenácté. Jeho rodiče pravděpodobně ještě nespí, takže ho asi probudili oni.

Převrátil se na druhý bok a pokusil se opět najít pohodlnou polohu. Tichem se ozval strašný, kvílivý výkřik. Byl to zvuk připomínající nářek kočky nebo dětský pláč. Chloupky na krku se mu zježily.

Zaúpěl.

Lišky.

Každé jaro je to to samé. Jakmile se setmí a na silnicích se rozhostí klid, liščí mláďata se vydají na průzkum. Dokud jsou malá, tak jsou i docela roztomilá, ale s přibývajícím věkem se z nich stává úplná pohroma; převracejí popelnice, prohrabují se kompostem a půlka vesnice kvůli jejich neustálému kvílení oka nezamhouří.

Pronikavý zvuk zazněl podruhé a Kevin zabořil hlavu do polštáře. Dobře ale věděl, že to nikam nepovede. Jakmile jednou začnou, nepřestanou, dokud je někdo neodežene.

Odhrnul peřinu s potiskem Godzilly, zazíval a vylezl z postele. Během všech těch bezesných nocí, které prožil minulé léto, si zvykl nechávat na parapetu svou vodní pistoli. Nejradši by sice používal prak, ale ten mu máma zabavila, že prý je příliš nebezpečný.

Přiblížil se k oknu a vtom se ozvalo další zavřeštění. Tentokrát v něm však bylo něco, z čeho Kevinovi tuhla krev v žilách. Nebyl to onen obyčejný zvuk, který slyšel předtím. Toto byl zvuk čirého strachu a bolesti.

Kevin roztáhl nervózně záclony a vykoukl z okna. Měsíc, zpola zahalený mraky, udělal ze zahrady mozaiku stínů, ale na trávníku rozeznal Kevin jakési svíjející se stvoření. Byla to zcela určitě liška, ale něco s ní nebylo v pořádku. Kevin přitiskl nos až ke sklu a mžoural, seč mohl, aby ji viděl co nejzřetelněji. Liška sebou mrskala na posekané trávě, kňučela, vrčela, prskala a kousala se do kožichu.

Zatímco se Kevin snažil přijít na to, co se to pro všechno na světě děje, měsíc se náhle vynořil zpoza mraků a jeho mléčné světlo padlo na jakási černá stvoření, kterých se desítky hemžily po bezmocné lišce.

Kevin s vyděšeným výkřikem uskočil od okna a zvenčí se ozvalo ještě jedno poslední zoufalé zaskučení. Pak opět nastalo hrobové ticho.

Kevin chvíli stál v temné ložnici. Nebyl si jistý, čeho právě byl svědkem, a nemohl se rozhodnout, zda vykouknout z okna podruhé. Napadlo ho, jestli by neměl sejít dolů a povědět vše rodičům, ale při pomyšlení na to, co by mu asi řekl táta, si to rozmyslel.

Zalezl tedy zpátky do postele a pokusil se vymazat ty strašlivé zvuky z hlavy. Když se mu ale nakonec přeci jen podařilo usnout, už se mu nezdálo o zmrzlině a plážích, ale o hrůzných výkřicích a lesknoucích se černých stínech.

Kapitola

1

Na pole obklopující Ringstone padla hustá mlha a ranní slunce pomalu stoupalo nad stromy. Klidem anglického venkova se zničehonic ozval pronikavý sípavý skřípot a upovídané vrány v korunách stromů s rozzlobeným krákáním prudce vzlétly do oblak. Uprostřed pole se pomalu zjevila objemná modrá budka.

Jakmile nabyla plného tvaru, dveře se otevřely a Doktor vystrčil hlavu do chladného rána. V tomto svém vtělení přijal Doktor podobu vysokého muže s úzkým obličejem, rozcuchanými stříbrošedými vlasy a jasnýma očima orámovanýma neukázněným, výrazným obočím.

Když se ujistil, že dorazili na správné místo, vystoupil z TARDIS a pokynul mladé ženě s drobným obličejíkem, aby ho následovala.

„Tak kde to teda jsme?“ zeptala se Clara a nedůvěřivě se kolem sebe rozhlédla. „Ve vzdálené minulosti? Nedozírné budoucnosti? Na mimozemské planetě, která se čirou náhodou podobá anglickému venkovu?“

„Wiltshire,“ odpověděl Doktor s kamennou tváří.

„Wiltshire?“ zopakovala Clara a posměšně na něj pokývala hlavou. „Ty mi skutečně dopřáváš jen ta nejexotičtější zákoutí vesmíru.“

„To nezávisí tak úplně na mně,“ odbyl ji Doktor a pomalu se rozhlédl po okolí. „TARDIS zaznamenala rozladění menhirových řad.“

„Menhirových řad?“

Clara na něj nevěřícně pohlédla. „Neříkej mi, že ses regeneroval v hipíka.“

„Tak abys věděla, mé tamburínové sólo bylo jedním ze zlatých hřebů Woodstocku. Aha, tak tady teda jsme…,“ řekl Doktor, přimhouřil oči a zaostřil skrze řídnoucí mlhu na vzdálenou věž kostela. „Což by mělo znamenat, že…“ Prstem narýsoval pomyslnou čáru vzduchem od věže k TARDIS a pak dál až na opačnou stranu pole.

„Tudy!“ zavelel a vydal se mlhou s rukou stále nataženou vpřed jako strašák do zelí nasoukaný do obleku a bot. Clara si jen odevzdaně povzdechla, zabouchla za sebou dveře TARDIS a vyrazila za ním.

Jakmile se rozednilo, Kevin seběhl dolů, obul si na pyžamo holínky, odemkl zadní dveře a vykročil opatrně směrem k místu, kde v noci spatřil lišku.

Tiše doufal, že tam nebude nic k vidění a celou podívanou minulé noci bude moct pustit z hlavy jako pouhý výplod bujné představivosti. Když však došel ke vzdálenému konci zahrady, spatřil v záhonku hnědorudý chomáč.

Kevin nervózně přikročil k pozůstatkům mrtvé lišky. Vypadaly podivně — jaksi scvrkle. Z otcovy zeleninové zahrádky vytáhl odloženou bambusovou hůlku a dloubl do mršiny. Jakmile to udělal, liška se propadla sama do sebe a Kevin ke svému zděšení zjistil, že na ní nezůstalo vůbec žádné maso. Nic než kůže a kosti — pouhá skořápka.

Kevin přidřepl, aby si mohl lišku lépe prohlédnout, a v křovinách cosi zašelestilo. Vzhlédl a spatřil podél plotu, který odděloval tuto zahradu od sousedovy, cupitat jakési lesklé stvořeníčko. Sevřel hůlku a odstrčil větve stranou, aby na ně lépe viděl.

Tvor sebou ale znenadání mrsknul a zmizel v díře v zemi. Kevin do díry dloubl klacíkem. Byla asi tak velká jako králičí nora, ale ať už ji vyhloubilo cokoliv, králík to nebyl. Kevin si byl jistý, že vidí, jak se ve tmě pod zemí něco pohybuje. Jakási mokrá černá stvoření.

Naklonil se blíž.

„Kevine?“

Z kuchyňských dveří zazněl hlas jeho matky a Kevin sebou trhnul. „Co tam, prosím tě, děláš v pyžamu? Vždyť zase přijdeš pozdě do školy. Mazej zpátky!“

„Už jdu.“

Kevin naposledy rýpnul do díry, upustil bambusovou hůlku a pospíšil si zpět dovnitř.

Jakmile se za ním zabouchly dveře, z nory vykoukla černá lesklá hlavička a ranním vzduchem zaškubala dlouhými tykadly.

Clara vykračovala po vyšlapané pěšině vedoucí mezi poli a vychutnávala si ticho, kterým se vyznačuje anglický venkov. Málokdy se jí naskytla příležitost užít si takovýchto chvílí klidu. Život s Doktorem — a ostatně i život se žáky coalhillské školy — býval obyčejně spíš ztřeštěný.

Na chvíli se zastavila, zavřela oči a zaposlouchala se do bzukotu včel v lučním kvítí, krákání vran a vzdáleného hučení traktoru. Shoreditch takhle pokojný nikdy nebyl. Napadlo ji, zda by si to na venkově užil Danny Pink. Nepůsobil sice jako vesnický typ, ale na druhou stranu, u něj člověk nikdy neví. Až se vrátí, třeba by mohla navrhnout nějaký výlet, naplánovat pěknou procházku, najít hospůdku se zahrádkou a zajít na oběd.

Došlo jí, že se příliš zasnila, a tak rychle vyrazila dál po stezce. Konečně dohnala Doktora a přistihla ho, jak dřepí v samém středu širokého kruhu stojících kamenů a kontroluje sonický šroubovák.

Kamenů tu byl asi tucet — některé z nich byly pouhé skalnaté pahýly, jiné zase vyšší než ona. Každý z nich však byl popsán spirálovitými keltskými znaky, s drážkami již notně ohlazenými. Však také kameny celá staletí vzdorovaly britskému počasí.

„Nu dobrá,“ zamumlala si pro sebe. „Tak tedy menhirové řady.“

Mezitím se Doktor postavil a sonickým šroubovákem skenoval vzduch nad jejich hlavami.

„Co to děláš?“

„Kontroluju, zda tu v hyperprostoru nad kruhem není chycena kosmická loď.“

„A… to se stává často?“

„Častěji než bys řekla. Tentokrát ale ne.“ S cvaknutím šroubovák zavřel a strčil si ho do kapsy kabátu. „Je ale zřejmé, že energetický signál, který zachytila TARDIS, pocházel odsud.“ Mávl na kameny stojící kolem nich. „Ale trochu se netrefila s načasováním, holka stará. Je to tu zcela nečinné. Už celá léta.“

„A tos poznal jak?“

„Jeden z kamenů chybí,“ odvětil Doktor a ukázal na mezeru, kde stál namísto kamene nízký patník.

K patníku byla přibitá malá plaketa s krátkým povídáním o dějinách kruhu. Clara k němu přešla a dala se do čtení: Králova stráž je památkou z doby bronzové nacházející se na území vesnice Ringstone ve Wiltshiru. Její přesný účel nám zůstává utajen, ale nejpravděpodobnějším vysvětlením je, že kameny kdysi sloužily jako astrologický kalendář. Během německého náletu za druhé světové války byl kruh poškozen.

Clara se zamračila. „Proč proboha bombardovali Němci nějakou ospalou wiltshirskou vísku?“

Doktorův výraz potemněl. „Copak ozbrojené síly kdy potřebovaly kloudný důvod něco bombardovat?“

Clara si v duchu vynadala. Od té doby, co se naposled regeneroval, Doktora všechno, co se byť jen vzdáleně týkalo armády, vyloženě dráždilo. To by samo o sobě nebyl takový problém, nebýt toho, že Clařin nový přítel — její potenciální nový přítel — byl bývalý voják.

Změnila téma. „Takže se projdeme do vesnice? Co takhle najít místo, kam bychom mohli zajít na snídani?“

„Ty běž, já zkusím přijít na kloub tomu, k čemu tady tenhle kruh sloužil. Třeba když se mi povede zjistit, co měl ten chybějící kámen za piktogram…“

Doktor zašmátral po kapsách a vytáhl malý kousek křídy. Rychlými, přesnými tahy začal na betonový patník čmárat zatočené keltské vzorce.

„Ty seš ale vandal,“ prohlásila Clara přísně.

Doktor neodpověděl, jen na ni vrhnul zlostný pohled.

„Jak myslíš,“ řekla Clara a pokrčila rameny. „Ale pak to na mě nesváděj, až tě zabásne zdejší policie.“

„V takovém případě budu spoléhat na to, že mi napíšeš ukázkové dobrozdání,“ odvětil Doktor. Začal rázovat od kamene ke kameni a prohlížet si symboly. Po chvíli se vrátil k patníku, vymazal rukávem pár svých křídových čar a místo nich nakreslil další.

Clara se už už chystala odseknout, že napsat dobrozdání někomu, kdo se teprve nedávno od základů změnil, by mohlo být trochu obtížné, ale rozmyslela si to. Pořád si ještě na nového Doktora zvykala. Svému Doktorovi rozuměla, vždycky dokázala odhadnout hranice jejich vztahu. U tohoto si však už nebyla tak jistá…

Prostě jen chvíli potrvá, než mu přijde na kloub, to je všechno.

Nechala Doktora, ať si čmárá, a vydala se po pěšině směrem k vesnici.

Kevin si nervózně zkontroloval hodinky. Už čeká na zastávce skoro dvacet minut. Přijede pozdě do školy. Už zase.

Nebylo to fér. Tentokrát za to přece nemůže. Na zastávku dorazil dokonce s předstihem — autobus se prostě neukázal. Ale to jeho učitele ani rodiče nebude zajímat. Dali jasně najevo, že další pozdní příchod nebudou tolerovat, ať k němu má důvod, jaký chce.

A do školy to trvalo asi čtvrt hodiny. Když vyrazí rovnou, třeba to ještě stihne a ušetří si další odpoledne po škole.

Kevin se naposledy rozhlédl, aby se ujistil, že se autobus neblíží. To by mu tak bylo podobné, aby dorazil zrovna v okamžiku, když se rozhodl jít pěšky.

A vtom Kevinovi došlo, že zatím neviděl vůbec žádný provoz. Sice se nedalo říct, že by v Ringstone někdy měli dopravní špičku, ale většinou tudy projelo aspoň něco.

Kevin pokrčil rameny. Třeba se stala nehoda. Takhle zjara silnici vždycky přebíhaly ovce. A jehňata jako by vůbec neměla smysl pro dopravní pořádek. Bylo běžné, že jim auta musela uhýbat a končila pak někdy v příkopě.

Kevin vyrazil svižným tempem a utěšoval se, že pokud je silnice zablokovaná, třeba nebude jediný, kdo se opozdí. Po cestě si vzpomněl na pozůstatky lišky, které našel na zahradě. To bylo nechutné. A určitě to mělo něco do činění s tím černým tvorem, kterého spatřil v noře. Byl by odpřisáhl, že šlo o nějaký druh hmyzu, jenže na to byl moc velký. A Kevin dobře věděl, že v Británii žádný takový hmyz nemají.

Vzduchem zaznělo hluboké zabzučení a Kevin poplašeně vzhlédl. Snad to nakonec není autobus? V tu chvíli mu nad hlavou prosvištělo cosi tak velkého, že se musel skrčit. Otočil se a vytřeštil nevěřícně oči.

Na plotě seděl komár. Ale jaký! Určitě aspoň tak velký jako Kevinova ruka. Naklonil hlavu na stranu, potřásl křídly a začal si svýma složenýma očima Kevina chladně prohlížet. Kevin, kterého ta podívaná zároveň uchvacovala i odpuzovala, se odvážil o krok blíž, aby si mohl tvora lépe prohlédnout. Ten však v tu ránu vyrazil do vzduchu, až mu křídla zadrnčela.

Komár vylétl vpřed, Kevin klopýtl a zděšeně se po něm ohnal. Udeřil ho do hubeného trupu a komár ve změti svých dlouhých nohou hlasitě dopadl na asfalt.

Kevin se dal na ústup a srdce mu bilo jako zvon. Komár se mezitím svíjel na vozovce a snažil se postavit. Kevin se rozhlédl a horečně kolem sebe hledal něco, čím by se ubránil. Koutkem oka zachytil jakýsi záblesk v živém plotu. Byl to křiklavý květovaný deštník, který pravděpodobně odletěl během nedávné bouřky. Kevin ho popadl a usilovně se jej snažil vyprostit z keře. Kovové drátky byly zohýbané a pokroucené a ne a ne se pustit hustého větvoví.

Za zády zaslechl hluboký basový bzukot komářích křídel. Neodvážil se ohlédnout, a místo toho ze všech sil zacloumal deštníkem. Konečně se mu ho za zvuků párající se látky podařilo vyprostit.

S výkřikem zděšení se obrátil a ohnal svou improvizovanou zbraní. Komár byl přímo za ním. Deštník ho zasáhl a něco odporně zakřupalo. Zápasící komár se zachytil do třepetající látky, vytrhl Kevinovi deštník z ruky a padl na zem.

Kevin neváhal. Přiběhl ke vzdouvající se třepetavé hroudě a kopal do ní, dokud to děsivé bzučení konečně neumlklo.

Ustoupil, zalapal po dechu a celý se rozechvěl. Pestře vzorovaným deštníkem začala prosakovat hustá žlutá tekutina. Vtom však k němu z okolních polí dolehlo další příšerné bzučení a z vysoké trávy vzlétlo hned pět nebo šest dalších hubených tělíček.

Kevin se obrátil a vzal nohy na ramena.

Clara šla po pěšině, která vedla od kamenného kruhu podél železničního náspu. Na dřevěném rozcestníku se dočetla, že Centrum obce Ringstone je na jednu stranu a Wyndham zase tři míle na druhou. Právě se chystala vydat dolů do vesnice, když vtom podél cesty v opačném směru spatřila podchod. Zdálo se jí, že přímo u vchodu cosi visí. Cosi, co vypadá, jako by to někdo zabalil do prostěradla.

Claře to nedalo a musela se podívat, co to je. Když přikročila blíž, polil ji náhlý chlad. Uvědomila si, že udělala šerednou chybu. To, co se vzdouvalo u vchodu do tunelu, nebylo prostěradlo. Byla to pavučina.

A v ní lidské tělo.

Kapitola

2

Zvěrolékařka Angela Drabbleová zrovna odemykala dveře své ordinace, když zaslechla, jak někdo volá její jméno.

Otočila se a spatřila, jak k ní přes náves pospíchá Gabby Nicholsová. Jednou rukou k sobě tiskla plačícího syna a ve druhé držela cosi zabalené do utěrky. Dcerka šla v závěsu, šourala nohama a špulila rty s výrazem typickým pro nevrlé tříleté dítě, po kterém se něco chce.

„Dobré ráno, Gabby!“ zavolala Angela a pohlédla na raneček. „Snad to není další zraněný kos?“

„Tentokrát ne, Angie. Nevěděla jsem, kam jinam to donést.“

Gabby působila neklidně a vyplašeně. Angela se zamračila. To Gabby vůbec není podobné. Za tu krátkou dobu, co ji znala, měla dojem, že je to velmi vyrovnaná mladá žena, kterou jen tak něco nerozhází.

„Tak to radši pojďme dovnitř, ať mi to můžeš v klidu ukázat,“ odpověděla, vzala od ní raneček a zavedla Gabby s Emily do ordinace.

Raneček položila na jeden z vyšetřovacích stolů, ale ze všeho nejdřív se postarala, aby Emily řádně zabavila výtiskem Ovečky Shauna a sklenkou čerstvého džusu. Často se stávalo, že děti svého domácího mazlíčka odmítaly pustit, a právě pro tyto případy měla Angela po ruce plno věcí na jejich rozptýlení.

Posadila Emily do čekárny, zavřela za sebou dveře a upřela svou pozornost na utěrku.

„Tak se podívejme, co to tu máme…“

Odtáhla poslední vrstvu látky a zalapala po dechu.

„Ach, můj bože.“

Doktor provedl rychlou prohlídku těla a pokoušel se přitom nezavadit o lepkavou pavučinu. Muž zřejmě zemřel už před nějakou dobou. Doktor sonickým šroubovákem prozkoumal dvě obrovské bodné rány v rameni. Maso kolem zranění bylo chorobně nazelenalé, to však zřejmě nebylo příčinou smrti. Doktor odhadoval, že oběti nejdříve selhalo srdce, a teprve pak ji něco odvleklo a zabalilo do kokonu.

Spíše než způsob smrti však Doktora znepokojovalo, co bylo to něco.

Lehce poklepal na jedno z pavučinových vláken, která přidržovala mrtvolu u stropu. I po tak lehkém doteku však vyžadovalo značné úsilí prst opět uvolnit.

Podchod jich byl plný. Bylo to dokonalé místo k nastražení pasti.

Doktor se vrátil na sluneční světlo a hlavu měl plnou myšlenek. Někde v této poklidně vypadající venkovské krajině se pohybuje hodně, hodně veliký pavouk. Clara postávala opodál a kousala si nervózně nehty. Doktor se jí nedivil. Na mrtvolu nebyl pěkný pohled. Z pavučinového závoje zírala tvář muže celá zkroucená bolestí a strachem a rty měla stažené v hrozném úšklebku.

Přešel ke Claře.

„Je…?“

„Ano. Úplně,“ odtušil Doktor, položil jí ruku na rameno a šetrně ji odvedl dál od podchodu.

„Přece ho tam nemůžeme nechat jen tak viset!“

„Ta síť je nesmírně pevná a skutečně nechci, aby mě tady ta potvora nachytala, až se vrátí.“

Clara se neklidně rozhlédla. „Myslíš, že tu ještě někde je?“

„Je to možné,“ přiznal Doktor. „A já nemám v plánu si s tím zkoušet poradit na vlastní pěst. Musíme do vesnice pro pomoc.“

Clara přikývla. „Tak dobře.“ Lehce se na Doktora usmála. „Už si nikdy nebudu stěžovat, žes mě vzal někam, kde je nuda.“

Dvojice se vydala po pěšině směrem k vesnici. Ringstone byl vesnička jak z pohlednice. Prostornou, prosvětlenou náves posetou stromky a lavičkami lemovaly kamenné domky s doškovými střechami. V jejím středu se tyčil vysoký vápencový monument, zřejmě válečný památník, a před malým obchůdkem stála jasně červená telefonní budka. Rozkvetlé zahrádky oddělovaly nízké kamenné zídky a v dálce vykukovala nad střechami podsaditá kamenná věž normanského kostelíka.

Doktor se rozhlédl kolem. „Nic tu není,“ prohodil. „Vůbec nic tu není…“

„To je přece dobře, ne?“ opáčila Clara, kterou začínala situace vážně znepokojovat. „Přeci je lepší, aby byl obří pavouk tady, než v srdci nějakého přelidněného velkoměsta, nemyslíš?“

„To dost záleží na tom, co se nám tu podaří najít, abychom ho zastavili,“ řekl Doktor chmurně. „Moc si nedokážu představit, že by byl místní obchůdek připraven na boj proti obřím pavoukům, ty snad ano?“

Ozvalo se klapnutí zámku a Doktor se ohlédl. Opodál nějaká žena právě odemykala kufr range roveru a nakládala do něj veliký podnos.

„Jdeme,“ vzkřikl Doktor. „Měli bychom sdělit místním tu špatnou novinu.“

Pohled na tvora, kterého Gabby přinesla, Angelu úplně vykolejil. Zcela pochopitelně totiž nabyla dojmu, že to bude nějaký ptáček nebo hlodavec, který se Gabby vloudil do domu, nebo ho přejelo auto — to v těchto končinách nebylo nic neobvyklého. Nic ji ale nemohlo připravit na pohled, který se jí naskytl, když rozbalila utěrku.

Byl to pakomár — ale obludných rozměrů. Rozpětí křídel měl dobrých čtyřicet centimetrů. Bohužel ho však Gabby, v zoufalé snaze ho zneškodnit, docela pošramotila. I tak z něj ale zbylo dost, aby mohla Angela provést poměrně důkladnou prohlídku.

Slíbila Gabby, že se ozve, jakmile se dozví víc, a vystrnadila ji i její děti z ordinace. Gabby byla celá vystrašená, že by těch tvorů mohla mít v domě víc, ale Angela ji ujistila, že tohle musí být nějaká ojedinělá hříčka přírody. Není možné, aby jich bylo víc.

Gabby to zcela neukonejšilo, a tak se rozhodla počkat, dokud neotevřou ve smíšeném zboží, a vykoupit jim zásoby repelentu.

Jakmile byla Angela zase sama, vyhodila utěrku do koše a položila zbytky obřího pakomára na tác na vyšetřovacím stole. Asi hodinu ho pitvala a zkoumala, ale nakonec si musela připustit, že je s rozumem v koncích. Byl jako každý jiný pakomár — až na tu velikost.

Protože však věděla, že sama je schopna pouze omezeného výzkumu, rozhodla se zavézt to stvoření k doktoru Goodchildovi do soukromé nemocnice v Chippenhamu. Pokud bude mít štěstí, bude ho doktor schopný podrobit důkladné prohlídce, možná i za pomoci ultrazvuku. Rozhodla se ale, že nebude volat napřed, aby svou návštěvu ohlásila. Kdyby začala doktorovi vykládat o obřích pakomárech, nejspíš by si myslel, že se zbláznila. Nejlepší bude mu tu monstrózní věc představit až na místě.

Zrovna nakládala tác do kufru auta, když zpozorovala dvě osoby — muže a ženu —, jak míří jejím směrem.

„Dobré ránko,“ prohodil muž a Angela v jeho hlase zaslechla typicky skotské nosovky.

Opatrně přes tvora v kufru přetáhla kus látky.

„Dobré, dobré.“

„Mohla byste mi laskavě povědět, zda tu ve vesnici najdu policejní stanici?“

„Bohužel. Nejbližší je ve Wyndhamu. Ale Charlie Bevan, místní konstábl, bydlí támhle, na opačné straně návsi.“ Zamračila se. „Stalo se snad něco? Je všechno v pořádku?“

„Ne tak úplně…“ Muž se ženou se na sebe podívali. „Asi budete mít trochu potíže s hmyzem.“

Angele se vytratila všechna krev z tváří. „Ach, ne. Snad jich není víc…“

Muž tázavě pozvedl své huňaté obočí. „Víc?“

„Radši byste se měl kouknout na tohle.“ Angela odtáhla látku a odkryla ocelový podnos. „Pochybuju, že kdy spatříte většího pakomára.“

Clara se usadila na stoličku v rohu veterinární ordinace a pozorovala Doktora s Angelou, jak se sklánějí nad vyšetřovacím stolem a prohlížejí si jasně osvětlený hmyz.

Nikdy ji nepřestalo ohromovat, jak rychle dokázal Doktor převzít kontrolu nad situací, ať už se jednalo o návštěvu mimozemské planety nebo anglického venkova.

Jakmile Angela stvoření odkryla, začal ji Doktor bombardovat všemožnými odbornými otázkami, z nichž dobrou polovinu by Clara nedokázala ani zopakovat. Bylo zřejmé, že se Angele ulevilo, že se má s kým podělit o své obavy. Přenesli potrhané tělo zpátky dovnitř a Doktor si vyslechl Angelin desetiminutový monolog o mutacích a chemickém znečištění.

Teprve když si získal její naprostou důvěru, pověděl jí šetrně o mrtvole, kterou nalezli v podchodu.

Angela rázem utichla a zbledla. Claru napadlo, že v takto malé komunitě se určitě jednalo o někoho, s kým se Angela zná, možná dokonce i dobře.

„Je mi to líto,“ řekl Doktor a položil Angele ruku na rameno. „Nevím, zda to pomůže, ale myslím, že ho nezabil ten pavouk. Pokud se nemýlím, zemřel následkem srdečního záchvatu.“

Angela jen slabě přikývla. „Asi bych měla zajít pro konstábla Bevana.“ Oblékla si bundu a navzdory teplému jarnímu dni se otřásla. „Vadilo by vám tu počkat?“

Doktor zavrtěl hlavou. „Ani v nejmenším,“ odpověděl. Jakmile Angela zmizela, vytáhl z kapsy kabátu sonický šroubovák a dal se do bližšího přezkoumání mrtvého pakomára.

Clara sklouzla ze stoličky a nakoukla mu přes rameno. „Takže měla pravdu?“

„Pravdu?“ řekl Doktor, ale od práce nevzhlédl. „Pravdu s čím?“

„S mutacemi.“

Doktor se narovnal a zkontroloval poznatky sonického šroubováku. „Ano i ne.“

Clara zkřížila ruce a zamračila se. „Tak tos mi to objasnil.“

Doktor ji probodnul pohledem. „Je to mutace. Ale nepřirozená. Někdo si dal hodně práce a použil hodně drahé vybavení, aby tuhle mršku sestrojil.“

„Sestrojil?“ zopakovala Clara nevěřícně. „Chceš tím říct, že to je něčí výtvor?“

„Spíš modifikace. Zdá se, že základní fyziognomie pochází z přirozeně se vyskytujícího pakomára, ale jsou tu stopy po rekombinantní DNA, růstových hormonech a synaptických zesilovačích.“

„Ale proč? Proč by chtěl někdo vytvořit takovéto… nestvůry?“

Doktor si poklepal sonickým šroubovákem na rty. „To netuším…“

Do ordinace přispěchala Angela a rozhovor jim přerušila. V patách jí supěl podsaditý, zrzavý, uniformovaný muž.

„Doktore, Claro, toto je konstábl Bevan.“

Pokud měl Charlie Bevan nějaké dotazy či pochyby, všechny se mu vykouřily z hlavy při pohledu na pavoukovce rozloženého na stole.

„Dobrý bože,“ hlesl. „Myslel jsem… myslel jsem, že to je nějakej…“

Vytáhl z kapsy veliký, bílý kapesník a otřel si orosené čelo. „Myslím, že byste mě radši měli zavést k místu, kde jste našli to tělo, nemyslíte?“

Kapitola

3

O chvilku později už Doktor s Clarou opět postávali v ústí podchodu. Charlie Bevan šel s nimi, aby si mohl prohlédnout mrtvolu, ale Angela zůstala v ordinaci. Prý chtěla pokračovat ve zkoumání pakomára, ale Claře bylo jasné, že to je jen záminka, aby nemusela vidět, co pavouk natropil. A ani se jí nedivila.

„Pozor, ať nezavadíte o pavučinu!“ zavolal Doktor na Charlieho. „Nechce se mi vás vyprošťovat, pokud se ta věc rozhodne vrátit.“

S kapesníkem přitisknutým k ústům a nosu, aby nemusel dýchat puch, který se v podchodu nahromadil, vykročil Charlie ven. Tvářil se vážně.

„Máte ponětí, kdo to je?“ hlesla Clara.

Charlie přikývl. „Alan Travers.“

„Místní?“

„Má… měl pár mil odsud statek. Jak znám Alana, asi se vracel domů z hospody.“

Konstábl Bevans vytáhl vysílačku. „Měl bych zavolat na stanici a zorganizovat pátrací četu, ať se můžeme pustit do hledání tý vobludy, co tohle provedla.“

Doktor popadl konstábla za paži. „Než se do toho pustíte, myslím, že bychom měli vyprostit tělo z pavučiny.“

Charlie zavrtěl hlavou. „Forenzní tým ho bude chtít prohlídnout tak, jak je.“

„Nezůstalo tady jako dekorace,“ opáčil Doktor chladně. „Tohle je spížka. A pokud se váš milý nový soused rozhodne vrátit, nezbude tu nic, co si budou moct vaši přátelé z forenzního prohlídnout.“ Odmlčel se. „A mimoto chci provést pitvu.“

Charlie na něj udiveně pohlédl. „Jste snad nějakej doktor?“

„Nějakej ano.“

„Mrzí mě to, ale to nepřipadá v úvahu. Budeme tělo muset převézt do nemocnice v Chippenhamu. Pitvu provede doktor Goodchild.“

Doktorův výraz potemněl a Claru napadlo, zda se snad nebude chtít hádat. Doktor si to ale zjevně rozmyslel a znovu se dal do zkoumání těla v tunelu. „Budeme potřebovat, aby nám ho někdo pomohl sundat.“

Charlie kývl směrem k hospodě, která byla vidět skrze stromy na opačné straně pole. „Zajdu pro pomoc do Snopu.“

„Dobře,“ řekl Doktor a přikývl. „Ať si s sebou vezmou rukavice a přinesou žebřík a něco na tu pavučinu. Zahradnické nůžky nebo něco takového.“

Charlie se vydal po pěšině k hospodě, ale Doktor na něj ještě jednou zavolal. „A vezměte něco, do čeho ho můžeme zabalit!“

Clara mu věnovala tázavý pohled.

„Pitva?“

Doktor přikývl. „V píchnutí nebyl dostatek jedu, abych mohl provést pořádný rozbor. Chci si ověřit, jestli nenajdu nějaké známky genetické manipulace.“

„Abys zjistil, jestli je to práce toho stejného člověka, co je zodpovědný za pakomára?“

„Přesně tak.“

„No, aby ne. Jinak je to pořádná shoda náhod!“

Doktor jí odpověděl bezútěšným úsměvem. „A také nemůže být shodou náhod, že TARDIS zachytila jakousi záhadnou energetickou stopu.“

„Ale co by proboha mohlo spojovat obří hmyz, kamenné kruhy a rozladění menhirových řad?“

„Počítám, že právě to musíme vypátrat.“

Doktorovi zaplálo v očích a Claře poskočilo samým očekáváním srdce. Navzdory nebezpečí, navzdory smrti, tohle byly přesně ty chvíle, které ji probouzely k životu a dávaly jejímu mimořádnému životu smysl. Ona a Doktor (a navzdory změnám v zevnějšku to byl stále její Doktor), bok po boku, tváří v tvář všemu, co jim může vesmír postavit do cesty.

O chvilku později zaslechla zvuk blížícího se motoru a zvedla hlavu. Otočila se a spatřila, jak opodál zastavuje omlácená dodávka. Vystoupil z něj Charlie Bevan a v doprovodu dalšího muže se vydal po pěšině směrem k nim.

„Doktore, Claro, tohle je Bert Mitchell,“ oznámil Charlie. „Hostinský U Snopu.“

Bert jim oběma se starosvětskou zdvořilostí potřásl rukou, ale celou dobu nemohl odtrhnout zrak od obaleného těla visícího v podchodu.

Při pomyšlení na své předchozí vzrušení pocítila Clara výčitky svědomí. Mrtvý muž byl jejich kamarád a soused. Tohle pro zdejší lidi není strhující, nýbrž děsivé. Pokusila se o povzbudivý úsměv. „Mrzí mě to. Asi se tomu těžko věří…“

„Těžko?“ opáčil Bert a potřásl hlavou. „Spíš tomu nejde uvěřit vůbec.“

Doktor, Charlie a Bert se pustili do vyprošťování mrtvoly z lepkavé pavučiny. Clara se usadila na železniční násep a držela hlídku, kdyby se náhodou vracel pavouk. Dokonce i s velkými pevnými nůžkami, které přinesl Bert, se pavučina dala jen stěží přestřihnout. Trvalo to několik dlouhých minut perné práce, než se jim konečně povedlo odtáhnout tělo ven. Pak tělo zabalili do prostěradla, přenesli ho k dodávce a opatrně uložili do nákladního prostoru.

Charlie si s hlasitým funěním otřel čelo. „Počkej chvilku tady, Berte. Musím zavolat do nemocnice, dát doktoru Goodchildovi vědět, že jedeme.“

Vyrazil k veterinární ordinaci. Clara zpozorovala, že se náves už pomalu začíná zaplňovat lidmi, kteří zatím ještě neměli nejmenší tušení, jaká hrůza se v jejich sousedství odehrála. Berta zjevně napadlo to samé.

„Tomuhle nikdo neuvěří,“ prohodil tiše. „Po všech těch fórech o tom, že ve vědeckým parku chovají příšery.“

Doktor rázem zpozorněl. „Ve vědeckém parku? Jakém vědeckém parku?“

„Na opačný straně trati,“ odpověděl Bert a pokýval hlavou k náspu opodál. „Zemědělskej výzkum. Nový umělý hnojiva, plodiny odolný vůči povětrnostním vlivům, bionafta. Takový věci. A my často vtipkovali o tom, že tam Jason Clearfield chová příšery.“ Potřásl hlavou. „Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že to může bejt pravda…“

Clara a Doktor si vyměnili krátký pohled, ale dřív než měli možnost dostat z Berta více podrobností, se ve dveřích veterinární ordinace znovu objevil Charlie.

„Fachčí ti vysílačka, Berte?“

Hostinský nastoupil do dodávky, spustil zapalování a zapnul obousměrné rádio přišroubované k palubní desce. „Zdá se, že jo. Proč?“

„Blbnou telefonní linky. I mobily. Nalaď si policejní vysílání a ozvi se mně, až dorazíte do nemocnice. Já tady ještě musím vyřešit pár věcí.“

Bert pokýval hlavou, zavřel dveře a zařadil. Když dodávka vyjela z vesnice, otočila se Clara na Charlieho a věnovala mu udivený pohled.

„Vysílačky? To se ještě používá?“

Charlie přikývl. „Pokrytí tu nemáme nic moc, takže většina farmářů ještě používá vysílačky. Snadné použití, snadná oprava —“

Doktor ho přerušil. „Co jste to říkal s telefonními linkami?“

Charlie pokrčil rameny. „Jakýsi rušení. Vůbec jsem neměl signál. Podařilo se mně zkontaktovat nemocnici přes pevnou linku, ale pak, zrovna když jsem volal plukovníkovi, se spojení přerušilo.“

„Plukovníkovi?“ Doktorův hlas byl rázem mrazivý jak led.

„Tak tak — plukovníku Dickinsonovi na armádní základně ve Warminsteru.“

Doktor zavřel oči. „Ne, ne, ne, ne, ne… Proč byste něco takového dělal?“

„Co jako?“

„Pletl do toho armádu!“

„Nestačí, že nám po polích běhá obří pavouk a zabíjí lidi? Koho jinýho jsem měl zavolat? Místní zoologickou?“

„Přesně tak!“ vykřikl Doktor. „To by byl mnohem rozumnější nápad! Ti by se ho aspoň pokusili odchytit, a ne zastřelit. Na co nám bude mrtvý?“

„Na co nám bude?“ zařval Charlie a tváře mu zrudly hněvem. „Teď mě dobře poslouchejte — nemám šajnu, co jste zač, ale pokud si myslíte, že —“

„To by stačilo!“

Ve dveřích veterinární ordinace se zjevila Angela Drabbleová a z očí jí šlehaly blesky. „To by stačilo, pánové! Vždyť se hašteříte jako malé děti!“

Hlas mladé ženy byl tak zlostný, že oba muži okamžitě utichli. Bylo vzácné, aby měl někdo dostatečnou autoritu takhle Doktora přerušit. Clara musela potlačit úsměv. Tak s paní veterinářkou si budu rozumět, pomyslela si.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Doctor Who: Roj hrůzy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.