Apokalypsa na počkání

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.cz

Charlie Human

Apokalypsa na počkání – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

3
Rodinná pouta

Rosa na stepi se třpytí ve slunci. Muž vedle mě jde pomalu, sukovicí ohledává výmoly a prohlubně ve skalách. Já mrštně skáču z kamene na kámen, těším se z toho, že jsme na chvíli pryč od vozů, po tom neustálém, horečnatém útěku, kdy naše oči bez přestání hledaly na obzoru stopy po vetřelcích.

Ten muž, můj otec, se usmívá mé bujarosti. „Opatrně, skokánku,“ poví afrikánsky. „Ať nespadneš.“

„Já nikdy nespadnu,“ hrdě odpovím a skočím z kamene na kámen, abych dokázala, jak jsem šikovná.

„Celá maminka,“ zasměje se.

Dojdeme ke skalnímu převisu nad rozlehlou plání. Hnědé a šedé tóny stepi se v dálce mísí s bílými a modrými odstíny nebe. Ohlédnu se na náš vozový tábor, ale vidím jen bílou vlajku s rudým okem sienerů třepotající se ve větru.

„To je krása, tati,“ zavolám a chytnu ho za ruku. Vím, že má taková rána rád. Říká, že mu zase vlévají krev do žil.

„Ano, je to krása,“ zašeptá. „Ale nepřivedl jsem tě sem, abys obdivovala krajinu, moje milá, i když je tohle ráno nádherné.“

Vzhlédnu k němu. Jeho tvář je tvrdá a pevná jako hory a skály, které nás obklopují.

„Co ty tvé sny?“ zeptá se, položí mi svou velkou ruku na rameno a něžně stiskne.

„Jsou děsivé,“ otřesu se. „Zdá se mi o divném klukovi s brýlemi a o obrovském zvířeti s mnoha pažemi, které se mě snaží chytit.“

Zasmušile pokýve hlavou.

„Snaží se mě dostat,“ šeptnu.

„Všechny se nás snaží dostat,“ řekne. „Naši nepřátelé našli Obludu a ta teď trhá svými pouty a chce po nás vyrazit.“

Ztěžka se posadí na rozeklaný kámen. Dřepnu si vedle něj a dívám se na prsty u nohou, holé a špinavé jako růžoví červíci v prachu. Skaliska bičuje horký vítr, prach a písek nám šlehají obnaženou kůži.

„Tati, já se bojím,“ řeknu a chytím ho za ruku, držím se jí jako záchranného člunu na divoké řece.

Dívá se na mě tím okem. To oko vidí do mě a skrze mě, stahuje mou zmítající se duši na horkou, prašnou zem. „Musíš najít Ezechielův vůz,“ pronese tiše. „Když ho najdou oni, jsme ztraceni.“

Zabořím obličej do jeho paže. „Já nemůžu,“ zanaříkám. „Nevím jak.“

Drsně mě odstrčí. „Jsi siener, holčičko,“ řekne a postaví se. Zapotácím se, v očích mě štípou slzy.

„Siener jako tvá babička, jako já a tvůj strýc Niklaas. Musíš se naučit, jak proměnit svůj zrak v meč, který přemůže i samotného ďábla.“ Sáhne do vesty a vytáhne malou lahvičku s tekutinou. Je to zvláštní tekutina! Září a třpytí se v ranním slunci jako slzy andělů.

„Co je to?“ zeptám se a otírám si slzy do rukávu.

„Krev,“ řekne. „Říkají jí krev Spasitelova, ale to je jen pověra. Je to krev těch, kdo nám pomůžou najít ten vůz.“ Podá mi lahvičku. Vezmu si ji a natočím ji tak, že mihotavá tekutina se slije na dně lahvičky.

„Až přijde čas, musíš ji vypít,“ řekne otec. „Umožní ti vidět dál, než bys myslela, že je možné. Můj zrak zeslábl a Niklaas pomalu ztrácí rozum. Jsi naše jediná naděje. Musíš najít ten vůz za každou cenu. Ty jsi poslední.“

„Jsem poslední,“ zamumlám. Tvář se mi lepí k polštáři jako obrovská poštovní známka. Omámeně ji odtrhnu a šmátrám po budíku. Je půl osmé večer. Musel jsem usnout na posteli, když jsem se vrátil ze schůzky s Dirkiem. Mám sucho v puse a pocit, jako bych umíral žízní v široké, nelítostné stepi.

Pomalu sejdu dolů kolem trapných rodinných portrétů z fotoateliéru (táta nese mámu na zádech, Rafe a já ve stejných košilích s rukama kolem ramen), vyšívaných citátů z Chalíla Džibrána a mosazných ozdobiček, které matka sbírá. Rafe se v obýváku dívá na televizi. Vezmu to oklikou kolem něj a jdu si do kuchyně pro pomerančový džus.

Matka opřená lokty o kuchyňskou linku listuje v časopise. „Baxi, chci s tebou mluvit o tom, co se stalo dnes ráno, řekne, když mě zahlédne. Zamračím se, otevřu lednici, vytáhnu krabici pomerančového džusu a loknu si.

„Skleničku,“ řekne.

Povzdechnu si, vytáhnu jednu ze skříně a naliju si džusu až po okraj. „Je nutný to probírat zrovna teď?“ ptám se mezi jednotlivými loky. „Musím dělat úkoly.“

„Tobě se to nehodí nikdy,“ řekne. „Je to důležité a já si o tom chci promluvit. Teď hned.“

Její tón nedává moc prostoru na vyjednávání. Rvačka s Rafem mi teď dělá starost ze všeho nejmíň, ale matka zjevně měla mnohem míň nabitý den.

Přitáhnu si stoličku k lince a rozvalím se na lokty. „Tak jo,“ řeknu. „Spojíme se se svými vnitřními duchovními průvodci.“

Matka se zamračí. „To bylo jen jednou, Baxtere, a omluvila jsem se ti za to. Netušila jsem, že se z Barbařina gurua vyklube takový...“

„Pošuk,“ dokončím větu za ni.

„Excentrik,“ opáčí upjatě. „Ale o tom s tebou mluvit nechci. Dělá mi starost, že vůbec nebereš ohled na bratrovy zvláštní potřeby.“

„Ale beru,“ řeknu. „Potřebuje každej týden nařezat a já to břemeno rád vezmu na sebe.“

„Baxtere!“ vyjede matka.

„Klídek, dělám si srandu,“ řeknu. „Jen mi leze na nervy.“

Povzdychne si a rukou si projede svoje hnědé kudrnaté vlasy. Roztancují se jako pružiny na diskotéce. „Nejde jen o to,“ namítne. „V poslední době se na něj víc utrhuješ. Opravdu jsi zhrubl. Vypadá to, že nemáš zájem v životě nic dokázat, a to mi dělá starost.“ Jako třeba provozovat vysoce úspěšnou obchodní firmu? Občas si přeju, aby Pavouk byl legitimní byznys, aby mi konečně dala pokoj.

Olízne si palec a zalistuje časopisem. „Četla jsem jeden článek...“

„Ne!“ zaúpím. „Mami, prosím tě. Pokaždý když si přečteš nějakej článek, najdeš mi nějakej syndrom, poruchu nebo nemoc. Přestaň s tím. Nic mi není.“ Kvůli Rafeově autismu a dědově šílenství je máma úplně paranoidní, že skrývám nějakou hluboce zakořeněnou duševní poruchu. I když chodím k doktoru Bassonovi, pravidelně mě podrobuje různým kvízům, testům a hrám a snaží se u mě odhalit syndrom, fobii nebo nemoc, která ten měsíc zrovna frčí v jednom z jejích časopisů.

„Ne, tak to není,“ řekne úpěnlivě. „Jde jen o to, že někteří dospívající mají emocionální problémy, a když se včas odhalí, může se tím předejít...“

„Proboha, Vivian,“ ozve se táta ode dveří kuchyně. „Dej s tím už pokoj.“ Táta dnes zůstal v pyžamu, což je obvykle varovné znamení, že dojde k nějaké rodičovské šarvátce.

„Tady ho máme,“ řekne matka se sarkastickým úsměškem. „Velký ,žurnalista‘ na sociálních sítích se konečně rozhodl opustit své doupě a podívat se za rodinou?“ Táta se zašklebí. Popravdě řečeno, to byla od mámy na začátek trochu podpásovka. Obvykle začínají zlehka a pak se propracujou k tomu, co opravdu bolí. Otec přišel o místo redaktora v místních novinách a začal psát blog z domova. Schopnost sociálních sítí svádět lidi dohromady v případě manželství mých rodičů očividně nezafungovala.

„No, musím jít psát úkoly,“ řeknu a zvednu se. „Asi půjdu zase nahoru.“

„Ne,“ štěkne matka. „Uděláš si ten test.“

Zase je to na betla a mě už nebaví pokládat karty. „Tak dobře,“ vzdychnu teatrálně.

„Fajn,“ usměje se. „Bude to zábava.“

Potlačím smích, když se táta na mě podívá a obrátí oči v sloup.

„Tak,“ řekne máma a odkašle si. „Otázka číslo jedna. Máš někdy pocit, že jsi lepší než všichni ostatní?“

Probíráme se připitomělou litanií otázek, většinou o komunikaci, empatii a údělu našich bližních. Odpovídám a ona vyplňuje políčka, vraští obočí a významně pokyvuje hlavou nad vším, co řeknu. Nakonec spočítá skóre.

„Jak mi to šlo?“ zeptám se vesele. „Jsem nenormální a není mi pomoci?“

„Nejsou žádné nesprávné odpovědi,“ řekne opatrně.

„To je naprostá lež,“ prohlásím.

„Baxtere, přemýšlela jsem, že by nebylo špatné, kdybys dovolil doktoru Bassonovi, aby nám podával zprávy o tom, jak si vedeš.“

„Takže můj psychiatr na mě má donášet. No to mi teda přijde naprosto skvělý,“ odseknu.

„Vivian, nech ho na pokoji,“ vzdychne táta unaveně a utahuje si pásek županu jako karatistický sensei, který se chystá na boj na život a na smrt.

„Může se pošklebovat tvým amatérským psychologickým testům. Proto ještě není blázen.“

„Takhle neodpovídá normální šestnáctiletý kluk,“ namítne máma a praští časopisem o stůl.

Nechám je, ať se hádají, a když odcházím, slyším, jak hádka degeneruje do rutin, které jsou v jejich vztahu obvyklé. Pokud vím, domácí práce se zaznamenávají na neviditelnou kartu se skórem toho, „kdo v našem vztahu přispívá víc“. Táta včera vyndal nádobí z myčky, ale to se nepočítá, protože máma musela strávit většinu dne přestavováním nábytku v ložnici. „Jestli je ti náš vztah ukradenej, tak bysme se na to možná měli vykašlat!“ křičí máma a to je poslední, co slyším.

Táta je moc měkkej. Když se hádají, z mámy se řine proud nadávek, za které by se nemusel stydět ani taxikář. Ale ať je hádka jakkoli ostrá, on nenadává nikdy. Nejspíš se ponoří do bazénu a křičí do modré nicoty, když u toho nikdo není.

Prásknu dveřmi a dramaticky se zhroutím na postel, ale pak se cítím trochu pitomě, protože nemám publikum, aby to vidělo. Rozvalím se na polštář a dívám se na plakáty svých hrdinů, ze kterých jsem si vytvořil oltářík na zadní zdi – Rasputin, Machiavelli, Gordon Gekko a Robert Greene. „Vsadím se, že vy jste takovouhle prudu snášet nemuseli,“ řeknu jim a zapnu počítač.

Dívám se na e-mail, když v rohu obrazovky vyskočí avatar Esmé:

VampireLust: Jsem vlhčí než tváře ženy v domácnosti, když se dívá na TITANIC.

Bax74: Já jsem tvrdší než zkouška z trigonometrie, kotě.

VampireLust: Tak nechceš třeba přijít ke mně?

Bax74: Vyrážím.

Vyplížím se jako nindža po schodech, opatrně otevřu vrata do garáže a protáhnu kolo kolem aut. Rodiče jsou ve svém pokoji a snaží se přelepit náplastí popáleniny třetího stupně, tedy jejich manželství. Už nekřičí, takže nejspíš nakonec spolu budou provozovat nechutný sex lidí ve středním věku, k tomu jim bude zpívat Toto a až do rána z ložnice nevylezou. Žehnejte si dešti v Africe, kolik chcete, starochové, já si užiju doopravdy.

Jedu podél špinavého kanálu, který vede za naším domem k železniční trati. Smrdí jako mokrý pes a zvratky. Na kanálu se mi líbí jeho upřímnost. Je jako zanícená naběhlá žíla pod botoxem předměstí. Houmlesáci se tady myjou a poslouchají, jak boháči dovádějí ve vířivce na zahradě. Skrz okna je vidět právníky, jak se dívají na televizi, nebo bankéře, jak sjíždějí PornTube, zatímco opilci souloží ve vysoké trávě kolem kanálu. Přetáhnu si kapuci přes hlavu a šlápnu do pedálů.

Přesně za sedm minut a třicet sedm vteřin rychlé jízdy, během níž si představuju, že pilotuju těžce vyzbrojenou vesmírnou loď, zahnu ke Grove Close č. 14 a zaklepu na vrata garáže. Ocel zaskřípe, vrata se pootevřou, prostrčím kolo mezerou, protáhnu se pod vraty a tam už v pološeru stojí Esmé s nůžkami na živý plot a tváří se jako psychopat. „Hezký,“ řeknu.

„Líbí se mi, že oceňuješ moje herecké nadání,“ pronese s úklonou.

Odtlačím kolo vedle Olafovy audiny. Přes týden Esmé bydlí tady s mámou a nevlastním tátou Olafem, ale víkendy je nucená trávit se svým otcem v Parow. Proplížíme se velkou chromovanou kuchyní a zadními dveřmi do Esméina zahradního apartmá.

I když je Esméin bejvák zařízený s vybraným vkusem, vypadá trochu jinak než pokojík běžné puberťačky. Hlavně protože Esmé je neskutečná kleptomanka a její pokoj je jako obrovská svatyně zlodějiny. Krade, kudy chodí; má tu kafáče, hodiny, šperky, značku Esmé Avenue, kuželku a pohár z mistrovství v drezuře koní. Znám všechny její talismany a jsem opravdu hrdý na to, že poznám, když ukradne něco nového.

„Lupiče a oloupené spojuje zvláštní pouto,“ sdělila mi, když jsem tu byl poprvé. „Jsem propojená s majiteli všech těchhle předmětů. Cítím se pak v životě míň osamělá.“

„Vážně?“ zeptal jsem se.

„Ne, ty troubo,“ obrátila oči v sloup. „Jen si ráda beru věci bez placení.“

Nerozsvítí světlo, jenom kýčovitou fialovozelenou lávovou lampičku, kterou ukradla olezlému starému dýlerovi, který do ní byl udělanej. Výsledná temně zelená atmosféra připomíná potopený Černobyl a ona se usmívá a zase se zatváří jako psychopat. „To je lepší,“ ocením a přisunu se k ní. „Teď jsem opravdu cítil tu krvežíznivost.“

Obejmu ji kolem pasu, když něco přeběhne po podlaze, „Co to sakra bylo?“ odskočím.

„Nejspíš Hammy. Ztratil se. Utekl z klece.“

„Ani náhodou, vypadalo to větší než křeček.“

„Prosím tě, Baxtere, nebuď pořád paranoidní. Povídám ti, že to je Hammy.“

„Tak promiň,“ povím jí a promnu si oči hřbetem ruky. „V poslední době je toho na mě nějak moc.“

Vezme pestrý mexický přehoz, který šikovně ukradla ze zdi mexické restaurace, chytne mě za ruku a vylezeme na plochou střechu nad jejím pokojem. Měsíc si hraje s mraky na honěnou a terasu střídavě zalévá světlo a tma.

Esmé roztáhne přehoz a lehne si. Měsíc se vyhne mraku a zalije nás světlo. Natáhnu se na přehoz vedle ní a díváme se na hvězdy.

„Hvězdičky,“ vyhrkne Esmé a natáhne ruku ke hvězdám.

„Hipízačko,“ řeknu.

„Netahej sem svou negativní energii, vole,“ pronese, jako by byla zkouřená.

„Tak teda soráč, vole,“ odpovím.

Obrátí se na břicho a podívá se na mě. „TILF, nebo smrt?“ nadhodí.

TILF, nebo smrt je jeden z našich nejlepších darů světu. Je to hra s velmi jednoduchými pravidly; řeknete jméno učitele a ten druhý se musí rozhodnout, jestli by se v případě jaderného holokaustu s učitelem vyspal, aby znovu zalidnili svět, nebo by radši umřel a lidstvo by nechal vymřít.

„Pan Bailey,“ řeknu.

„Smrt,“ ona na to, mrak dohoní měsíc a přikryje nás temnota. V mozku mi zableskne a najednou vidím Esmé s podříznutým hrdlem. Na čele má vyřezané oko. Zaskřípu zubama a zběsile zamrkám, abych ten obraz zaplašil.

„To bylo jednoduchý,“ vyhrknu, abych zamaskoval svou paniku. Na čele mě štípe pot. „Mám ještě jeden pokus. Co třeba pan Roddick?“

„Fuj, smrt. Vlastně bych si nejdřív vypíchla oči, aby jeho obličej nebylo to poslední, co uvidím. Jsem na řadě. Slečna Hunterová.“

Zhluboka se nadechnu a nutím se myslet klidně a logicky. Stres dokáže s vaším mozkem udělat divné věci. Moje podvědomí se zabývá Zabijákem z hory. To je normální reakce. Znal jsem Jody Fullerovou, a ta je teď mrtvá. Jen to promítám na Esmé.

„TILF, to je jasný,“ řeknu.

„Fakt?“ zeptá se.

„Stoprocentně.“

„Fuj,“ řekne. Měsíc se vyprostil z upoceného objetí mraku a zalévá nás stříbrným světlem. „Jsi v pohodě?“ šťouchne do mě ramenem.

„Jasně,“ řeknu. „Budeme hrát znovu.“ Zahrajeme si ještě pár kol a pak ztichneme. Obrátím se na břicho a dívám se na ni.

„Přestaň,“ nařídí mi a odhrne si pramen tmavých vlasů z tváře.

„S čím?“

„Nedívej se na mě. Tím vševědoucím pohledem, jako by ses díval přímo do mě,“ zachvěje se. „Je to divný.“

„Promiň,“ pokrčím ramenama. „Je to dědičný.“

„Exote,“ řekne. Další mrak obejme měsíc. Jako by mě tma držela za hrdlo.

„Hele,“ řekne a zvedne se na loktech, „dělám si srandu.“

„Já vím,“ zachraptím. „Já jen...“

„To nic,“ natáhne se ke mně a něžně mě políbí na rty.

Moje srdce zapraská jako rozlomená plástev a do prsou mi jako lepkavé kapky stéká láska. Znáte ten pocit, když si jako dítě představujete, že mraky jsou měkké a hladké, a sníte o tom, jak byste se na nich převalovali na obloze? Takové to je, když se líbám s Esmé.

Druhý den se nemůže moc rovnat předchozí noci, pokud jde o vzrušení. Táta mě o přestávce vyzvedl ze školy a jeli jsme na návštěvu k dědovi, který žije v depresivním domově důchodců čtvrt hodiny autem od Westridge. Pneumatiky tátova auta zachřestí na štěrku příjezdové cesty k Borovému háji a já se se zoufalstvím podívám na tu starou, psím vínem zarostlou budovu. Mám tisíc věcí na práci a návštěvy u důchodců na mém programu nejsou. Jsem tady, protože děda umírá a donutili mě vykonat zdvořilostní návštěvu u nejstaršího z rodu Zevcenků.

„No tak, Baxi,“ chlácholí mě táta, „nebude to tak strašný.“

„Jasně,“ odseknu.

Bude to strašný, přinejmenším proto, že děda Zevcenko je „zvláštní“. Což je slušný výraz pro „naprosto šílenej“. Neviděl jsem ho od Velké rodinné rvačky v roce 2008 a nejradši bych na to zapomněl.

Abyste pochopili Velkou rvačku, musíte pochopit strýčka Rogera. Otcův bratr je člověk, který nosí klobouk s širokou krempou a mluví o ďáblu tak samozřejmě jako jiní lidé o sportu. Ano, strýček Roger je náboženský fanatik s planoucím zrakem a homoerotickou láskou k velkému Vousáči, který hlídá oblaka a vaše myšlenky.

Vždycky když děda Zevcenko spustil o obřích vránách, Roger sebou škubnul jako varan, když do něj dloubnete klackem. A to se stalo o Vánocích 2008. Děda Zev si toho dne trochu moc užíval Johnnieho Walkera, ale nikomu to nejdřív nevadilo. Hltalo se jídlo, bouchaly vánoční petardy, vyžívali jsme se v rodinné nostalgii a večer v rodinném kruhu ospale dojížděl. Starý, opilý dědek se dal tolerovat. Dokud nezačal mluvit o Vránách.

Děda Zev, zelenou plastovou vánoční hučku frajersky naraženou na rozcuchaných bílých vlasech, se vratce postavil a promluvil ke shromážděným. I když mi bylo teprve dvanáct, jako jediný jsem uhádl, co se chystá, a začal jsem si v rohu místnosti stavět barikádu z vánočních dárků.

„Vrány ti rozervou hrdlo a pak ti s elegancí vypijou krev, jako by srkaly martini,“ řekl. Náladu to zabilo dokonale. Následovala dlouhá pauza, než se všichni najednou začali snažit odvést pozornost jinam. I přes všechen ten hluk byl jasně slyšet hlas dědy Zevcenka. „Vrány ti vypíchnou oči, když jim dáš sebemenší šanci!“

Strýc Roger se postavil a obrátil se k dědovi. „Tati, nic takového jako obří vrány neexistuje,“ pronesl napjatě a s přemáháním. Děda se zašklebil divokým, sžíravým šklebem šílence. „Vrány jsou opravdovější než ten tvůj imaginární kámoš na nebi, hochu.“

Strýc naštvaně udělal krok kupředu. To byla chyba. Roger je vysoký a dobře stavěný chlap, ale děda Zevcenko býval v armádě šampionem v boxu a na starého chlapa měl pořád ještě solidní pravý hák. Snadno strýce Rogera složil. A pak začal mazec. Rogerova žena Mariekie se snažila zakročit, ale zastihla nejstaršího Zevcenka v zápalu boje. Chytil ji za trvalou a vrazil jí hlavu do ovocného poháru, a možná by ji tam držel, dokud by se nepřestala zmítat, kdyby ho neodtrhli můj táta a Darryl, náš invalidní soused, který vyskočil z vozíku, chytil ho kolem pasu a stáhl ho na zem.

Ve svých dvanácti letech jsem se díky tomu naučil: 1) Když chcete někoho utopit v ovocném poháru, je nejlepší to udělat, když kolem nikdo není. 2) Má rodina je parta cirkusových komediantů.

„Už tady dlouho nebude,“ vemlouvá se táta, když vystoupím z auta. „Využij tuhle příležitost, aby ses s ním rozloučil.“

Šinu si to šeříkově vymalovanými chodbami kolem pečovatelů s nočníky a okolo mumlajících, šourajících se důchodců, než najdu jeho pokoj na konci chodby osvětlené jedinou holou žárovkou. Zhluboka se nadechnu, zaklepu a pak vejdu.

Dědův pokoj má ohavnou krémovou barvu a páchne močí a levandulovým osvěžovačem. Má tam postel, olezlá béžová křesla s erární důchodcovskou mohérovou dekou, kulatý stolek a v rohu místnosti malou dřevěnou skříňku. Důvěrně známá bělovlasá postava sedí na ratanové lavičce na balkoně a dívá se přes trávník ven. Pomalu přejdu k němu a odkašlu si. „Já jsem Baxter,“ řeknu hlasem, kterým obvykle mluvím na malé děti a psy.

Postava se otočí a změří mě vševědoucím okem. Stojím bez hnutí, zatímco mě přejíždí, zkoumá a propichuje svým vlezlým pohledem. „Já vím, kdo jsi,“ odtuší staroch. Děda Zev hodně zestárnul. Má bledou, skoro průsvitnou kůži a je mnohem slabší, než si ho pamatuju, ale jeho modré oči se pořád lesknou čistým, nefalšovaným šílenstvím.

„Jak se máš, dědo?“ zeptám se.

Zakroutí hlavou. „Nejsem tvůj děda,“ řekne. „Než umřu, musím ti prozradit krutou pravdu o tvém původu.“ Pokyne mi vyzáblou rukou a já se posadím na lavici vedle něho.

Je jasné, že děda je šílený, ale proč by si něco takového vymýšlel? Křečovitě si odkašle. „Tvůj táta se narodil jedný štětce, ke který jsem chodil. Když umřela na syfilis, vzali jsme si ho s babičkou za vlastního.“ Slova do mě bušila jako kladívka. „Co...“ vymáčknu ze sebe. „Ale...“

Chvíli se na mě vážně dívá a pak se kašlavě rozchechtá.

„Jen si z tebe dělám prdel, Baxtere,“ sípe blaženě. „To tě odnaučí, abys se mnou mluvil jako s invalidou.“ Takže říká takové věci, protože je hajzl. Je to zvláštní, ale mám ho kvůli tomu radši.

Bál jsem se, že si nebudeme mít co říct, ale mluvíme s dědou Zevem celou věčnost. Když s ním mluvím, cítím něco v prsou, je to hřejivý pocit, trochu jako nadýmání. Nevšímám si toho. Vypráví mi o svých rodičích. Jeho táta byl Polák a matka Afrikánka s divnými náboženskými sklony. Vypráví mi o svém dětství v Polsku, a jak jako puberťák dělal poskoka mafiánům. V návalu sdílnosti mu řeknu o Pavouku a našem pornobyznysu.

Přemýšlivě přikývne. „To je dobrej kšeft. Kdybysme něco takovýho měli, když jsem byl v tvým věku, válka by byla o moc větší zábava.“ Zasměje se. „Když jsem v Polsku vyrůstal, taky jsme měli svůj Plac. Gangy, grázlíkové, politický mládežnický skupiny, všichni se snažili ovládnout naši čtvrť. Ale víš, jakou nejdůležitější věc jsem se naučil?“

Nakloním se blíž k němu, dychtivě očekávám perly moudrosti od nejstaršího a nejdivnějšího Zevcenka.

„Všechno to znamená úplný prd,“ zachrchlá. „Přišli nacisti a sebrali všechno. Pak dostali na prdel a nastoupili Rusáci. I když si myslíš, jak jsi silnej, vždycky se najde nějaký větší zvíře.“ Divoce se rozkašle a mává třesoucí se rukou směrem k dřevěné skříňce v rohu pokoje. „Černou lahvičku,“ řekne.

Jdu ke skříňce, otevřu ji a prohlížím si tu úžasnou zásobu medikamentů. Najdu velkou černou lékovku a přinesu ji dědovi Zevovi. Chytne ji rozklepanou rukou, odzátkuje a lokne si. „Gin,“ řekne. „Ti fašouni mi nepovolí ani kapku alkoholu, tak si ho musím schovávat.“ Podá mi lahvičku, napiju se. Tekutina mě pálí v krku jako roztavené železo.

„A co ženský?“ zeptá se. „Chodíš s nějakou?“

„Nějakou mám,“ odpovím.

„Miluješ ji?“ Chci říct, že ne. Chci mu říct, že z velké části jsem přesvědčený, že láska je jen zbytečná komplikace. Ať mi mozek zaplavuje kombinace dopaminu a serotoninu, jak chce, když vidím Esmé, stejně je to jen roštěnka jako každá jiná. Ale nemůžu.

„Možná,“ zašeptám.

Pokývne hlavou. „My Zevcenkové jsme zvláštní bytosti. Nenacházíme lásku snadno. Ale když ji najdeme, je to pouto na celý život a nic nás od předmětu naší vášně nemůže odloučit.“ Zašklebí se a znovu si lokne ginu. „Teda skoro nic.“

„Ty a babička?“ řeknu.

Uchechtne se. „Obávám se, že ne, hochu. Já s babičkou jsme měli svoje chvilky, ale když jsem ji poznal, už jsem našel a zase ztratil svou životní lásku. Nemohla na tom nic změnit.“

„Co se stalo?“ zeptám se.

„Vrány se staly,“ odsekne a chytí lahev za hrdlo, jako by to byl jílec meče. „A když se stanou vrány, nemůžeš s tím nic moc udělat.“

Zase mi krkem projde ten mrazivý nepříjemný pocit, ale snažím se ho setřást. Dědovy bludy jsou výplodem rozkládajícího se mozku. Není proč se tím vzrušovat.

Staroch mi nepřítomně stiskne ruku. „Než jsem poznal tvou babičku, miloval jsem jinou ženu. Byla to vlastně ještě mladá dívka. Měla bledou pleť, šikmé zelené oči a nejzvláštnější uši, co jsem kdy viděl.“ Zadumaně se při té vzpomínce usměje. „Byla krásná, jako nějaké zvláštní zvířátko, a taky tak ztřeštěná. Říkala, že je poslední svého druhu, poslední z královského rodu, který vyhubili. Zamilovali jsme se.“

„Nestřílíš si ze mě zase, dědo?“ řeknu.

„Vím, že to zní směšně,“ řekne. „Jako pohádka. Někdy si opravdu myslím, že jsem si to celé vymyslel.“

„A co se stalo? S tebou a s tou... princeznou?“

„Oni si pro ni přišli.“ Podívá se na mě vytřeštěnýma, skoro hysterickýma očima. „Byla to hrůza, Baxtere, nic takovýho jsi nikdy neviděl.“ Šmátrá po podolku košile, vyhrne si ji a ukáže mi svoje vrásčité, chlupaté staré torzo. „Zápasil jsem s nima,“ zanaříká. „Ale bylo jich moc. Nedokázal jsem je zastavit, nedokázal jsem ji zachránit.“ Nepřítomně si prstem přejíždí po tlusté klikaté jizvě, která se mu táhne od levé bradavky až k pupku. „Něco mi slib, Baxtere,“ zasípe a chytne mě za ruku.

„Co ti mám slíbit, dědo?“ řeknu tiše.

„Slib mi, že když budeš někoho milovat, jako jsem já miloval ji, budeš o ni bojovat. Slib mi to.“

„Slibuju, dědo,“ odpovím.

Přikývne. „Je mi líto, co se stalo s naší rodinou, ale nemůžu předstírat, že jsem neviděl, co jsem viděl.“ Vzdychne a váha světa jako by mu spadla z ramenou. „Kdyby tě někdy chytily Vrány, hochu, musíš na to jít takhle...“

Magazín IndieFilm

Je porno s nadpřirozenými bytostmi nový trhák?

Joni Stewartová

Šroubované dialogy, rozněžnělé oči a vlkodlaci, skřeti a upíři. Když se začnete dívat na film od Glamorexu, mohli byste získat dojem, že se díváte na nejnovější nadpřirozený romantický film pro teenagery.

Teprve když začne ostrá akce, uvědomíte si, že tohle není žádný cudný výlet do světa paranormálních jevů. Hollywood v poslední době vydělává na filmech o čarodějích, andělech a upírech a pornobyznys se tohoto trendu rychle chytil.

S tituly jako Tokološí výstřiky, Doupě zombie Anansi a Trpasličí anály Glamorex Films stojí v čele strašidelné pornorevoluce, která kombinuje špičkové speciální efekty a vysoké výrobní hodnoty s předními jmény v pornografii a vytváří filmy, jež daleko překonávají průměrnou rutinu čističů bazénů a znuděných paniček.

„Trend k nadpřirozenu je zjevný,“ říká Toni McBainová, vedoucí marketingu společnosti Glamorex Films. „Glamorex si jako první uvědomil, že lidi chtějí vidět, jak si upíři a vlkodlaci vyměňují víc než jen žhavé pohledy.“

Díky tomu se Glamorex z pokoutního pornostudia vypracoval na multimilionový byznys – a to za pouhé tři roky. Tento vzestup zčásti pohánějí fámy šířené na konspiračních internetových stránkách, které tvrdí, že podivné a úžasné bytosti v glamorexových filmových orgiích jsou skutečné.

McBainová se tomu směje. „Jasně že jsou skutečné. Máme skutečné trpaslíky, víly a skřety, kteří si to rozdávají nonstop. Opravdový cirkus.“

Možná že neskrývají menažerii nadpřirozených pornohvězd, ale Glamorex je pověstný svým tajnůstkářstvím. Jejich herci možná nejsou opravdové nadpřirozené bytosti, ale společnost profituje z aury autenticity a nikdy neprozrazuje skutečnou identitu pornohvězd skrytých ve fantastických kostýmech.

Kde se nachází Palác těla, v němž se natáčí většina jejich filmů, drží v tajnosti, ale občas otevře brány městské smetánce, aby mohla okusit jeho požitky.

Záhadný Palác těla se stal kapskou obdobou Playboy Mansion a proslýchá se, že součástí večírků celebrit z Kapského Města jsou zvláštní a zakázané požitky.

McBainová tvrdí, že utajení je jen bezpečnostní opatření. „Musíme všechno držet pod pokličkou, abychom ochránili naše herce. Když ne před posedlými fanoušky, tak před náboženskými odpůrci. Jsou prvořadým terčem všelijakých šílenců.“

Tato nová vlna pornografie se však nezalíbila všem. Kapská feministická liga Glamorex vehementně kritizuje. „Porno s nadpřirozenými bytostmi představuje nový stupeň v systematické dehumanizci pracovníků v sexuálním průmyslu,“ říká mluvčí Ligy Claire Fultonová. „Jak se ,bytostem‘ může dostat nějaké úcty?“

Pověsti Glamorexu nepomáhá, že jeho spolumajitelem je údajný člen organizované zločinecké mafie Jurij „Rus“ Belkin, jenž je v současné době vyšetřován kvůli podezření, že unášel nezletilé dívky, aby účinkovaly v jeho filmech.

Sexuální revolucionáři, nebo úchylové, ať si myslíte o Glamorexu cokoli, jedna věc je jistá: nadpřirozená láska nebyla nikdy tak NSFW.

4
Nesnesitelná těžkost srdce

Odpoledne mě táta zaveze zpátky do školy a snaží se mě nemotorně obejmout, čemuž se dokážu vyhnout. Nevím, proč školní brána vzbuzuje v rodičích takové emoce. Jako by v nich nějakým podmíněným reflexem vyvolávala nepatřičné citové výlevy. Naštěstí se moc nevyptával, o čem jsme si s dědou Zevem povídali. Nevěděl bych, jak vysvětlit šílenosti, které mi staroch vykládal.

Ve třídě se už třetí týden učíme o rozmnožovací soustavě žížaly. Pan Roddick se vyžívá v podrobnostech, skoro nás prosí, abychom viděli krásu, složitost a eleganci nejnedoceňovanějšího hlínoleza přírody. Je to, jako by se kytarový nadšenec snažil podělit o své nadšení pro Steva Vaie s bandou hluchoněmých.

Třídu naplňuje atmosféra chaosu, jako by PDZ cítili problémy, ke kterým se schyluje na vrcholku potravního řetězce. Denton de Jaager sedí vzadu a radí se se svými pobočníky. Občas se podívá mým směrem, jako by mi chtěl připomenout, že na mě nezapomněl. To je dobře. Zrovna se chystám přesunout k jeho lavici, když se ve dveřích do třídy objeví Fousáč a neklidně se ošívá, zatímco pan Roddick vypráví obzvlášť nudnou anekdotu o tom, jak se v něm poprvé probudila vášeň pro žížaly.

Příběh končí, Fousáč se nakloní k panu Roddickovi a něco mu pošeptá. Roddick se otočí a podívá se přímo na mě. Srdce mi neposkočí, ale přímo vyletí. Roddick pár vteřin pozorně naslouchá Fousáčovi a pak pokýve hlavou.

„Baxtere Zevcenko,“ řekne pochmurně. „Chce si s tebou promluvit ředitel.“

Celá třída se na mě podívá jako jedna bytost. Vstanu a jdu dopředu. Cítím se podivně klidný, jako bych měl dopravní nehodu a díval se, jak se kolem mě tříští sklo a kov. Přišli na to, že to porno rozšiřuju já. V duchu si okamžitě přehraju nejhorší možný scénář: Dennis Brown, jediný Svědek Jehovův ve škole, v záchvatu pocitu viny z Velké kompilace hispánských mamin, kterou jsem mu prodal, řekl své opravdové mámě o pornu a o tom, odkud ho má. Náboženský zápal paní Brownové je děsivý, a když si usmyslí, že něco je dílo ďáblovo, naprosto to zničí. Nepochybuju, že paní Brownová si myslí, že jsem zplozenec pekla. Vyloučí mě ze školy. Možná paní Brownová donutí školu, aby zavolali policajty. Možná jí vyhoví. Možná ne. Ať se stane cokoli, už s tím nemůžu nic dělat.

„Baxtere,“ začne Fousáč na chodbě před třídou. „Bohužel mám pro tebe špatnou zprávu. Esmé van der Westhuizenová se od včerejška pohřešuje.“ Bouračka zamrzne uprostřed akce a já zuřivě mrkám a snažím se to pochopit.

„Esmé?“ otážu se. „Nejspíš je u táty. Nebo u kamarádky.“

Fousáč zavrtí hlavou. „Není, Baxtere. Nechci tě děsit, ale policie se domnívá, že ji možná unesl Zabiják z hory.“

Bouračka se zase spustí a změní se v jadernou katastrofu. V hlavě mi to exploduje. Celá města mizí.

„Ale já jsem ji ještě předevčírem viděl,“ vypravím ze sebe zpitoměle.

„Je mi líto, Baxtere,“ řekne Fousáč a položí mi ruku na rameno. „Policie dělá, co může.“

Vpotácím se zpátky do třídy. Stádo spolužáků se snaží vytáhnout ze mě informace, ale já stěží vnímám jejich přítomnost.

„Co je?“ zašeptá Kyle. „Baxi?“

Nevšímám si ho. Vidím jen Esmé s podříznutým hrdlem a okem vyřezaným na čele.

Ploužím se chodbou jako omráčený. Vypadá to, že všichni vědí o Esméině zmizení, a já se musím vyhýbat ve stejné míře projevům soucitu i úšklebkům. Opřu se o chladnou žulovou zeď na nádvoří a párkrát se zhluboka nadechnu. Hlava mě bolí jako střep a dýchám mělce a trhaně. Jako bych do sebe nemohl natáhnout dost kyslíku na to, abych přežil.

Pak se stane něco bizarního. Nedokážu to přesně vysvětlit, tak se to pokusím vyjádřit rovnicí. Kdybych měl matematicky vyjádřit, co se děje v mé hlavě, vypadalo by to asi takhle: (s)ny + (o)becná divnost + (u)nesená přítelkyně = (r)ozdvojená osobnost. Nejsem úplně Jekyll a Hyde, ale v hlavě mi zní dva různé hlasy, které spolu zápolí o naprostou nadvládu nad mou lebkou.

Je tu moje logické, přísně věcné, obchodnické já. Já, které vytváří plány, vymýšlí intriky a posunuje pěšáky po šachovnici jako Kasparov. Tohle já by pilo čistou vodku a kradlo bonbony malým dětem a životní úspory důchodcům. Tomuhle mozečku, který je jako Donald Trump, začnu říkat ByzBax.

Druhý hlas je osobnost, o které jsem netušil. To je já, které cítí. Je to hnus, já vím. Tohle já nejspíš chodí na léčebné seance s křišťálem v mé mozkové kůře, věří, že na lidech záleží, a jsem si skoro jistý, že rádo usrkává piña coladu a prochází se v dešti. Je to jasnej metrosexuál. Říkám mu MetroBax.

Možná ty dvě části mého já ve mně vždycky byly, jejich brebentění neslyšně šumělo pod mým vědomím, ale od té doby co jsem slyšel, že Esmé zmizela, se fakt rozpovídaly:

ByzBax: Je to blbý, ale fakt je, že Esmé je jen pěšák jako všichni ostatní. Cennej pěšák, kterej poskytuje jedinečné intimnosti a city, pěšák, se kterým si užíváš. Ale pořád jenom pěšák.

MetroBax: Mluvíme o Esmé. Esmé. Naučila nás poslouchat exotskej hiphop a jíst sendviče s banánama, burákovým máslem a medem.

ByzBax: Tu informaci jsme si s povděkem přivlastnili, ale nemůžeme kvůli tomu být nostalgický. Kromě toho, co můžeme dělat?

MetroBax: Musíme pomoct ji najít. Když my dva budeme spolupracovat, můžeme něčeho dosáhnout. Koneckonců není to naše temnota, čeho se bojíme. Je to naše světlo...

ByzBax: Víš, co je temný? Sex geriatrickejch mrzáků se zvířatama.

MetroBax: To je odporný. Proč to vůbec říkáš?

ByzBax: Protože jsem, jakej jsem. Já jsem opravdovej Baxter, ty jsi jen duševní výškrab.

Šílenství, v televizi to vždycky vypadalo jako větší sranda. Chytím se za hlavu a snažím se ty hlasy umlčet. Byznysmen ve mně má pravdu. Nesmím se tím nechat rozptylovat. Nemilosrdně potlačím emoce a rozhostí se ve mně klid.

Láska? Jsi idiot, Zevcenko. Vzpomeň si na všechny ty směšný milostný písničky. Vzpomeň si, kolik času a námahy se vyplýtvalo na něco, co je teď z evolučního hlediska bezvýznamný. Jsi naprogramovanej, abys miloval a zajistil tak zachování svých genů. Víš, co ještě může zajistit zachování tvých genů? Spermobanka.

Opravdový odkaz, na který bych měl myslet, je Pavouk. Máme příležitost vytvořit něco skvělého a můj mozek, ze kterého cáká oxytocin, nám v tom jen překáží. Zapomeň na svoje adolescentní sny. Zapomeň na Esmé.

Druhý den ráno mě dostane Whitney Houston. Nestačí jí, že sobě zničila život crackem, teď ještě musí ničit ten můj citovým boxerem „I Will Always Love You“. Rádio se zapne v 7.13 a vysílá Whitneyino vřískání, aby mě dodělalo.

Cítím ostrou bolest v prsou a nemůžu se nadechnout. Stěny pokoje se kývají a točí, jako bych byl na horské dráze. Zalapám po dechu. „Mami,“ zakřičím. „MAMI!“ Na schodech zaduní kroky a ve dveřích se objeví mámin kudrnami rámovaný obličej.

„Co se děje?“ ustaraně se na mě podívá.

„Myslím, že mám nejspíš infarkt,“ vyheknu a chytnu se za hrudník.

Sedne si ke mně na postel a položí mi ruku na hrudník, zkontroluje mi pulz, sáhne mi na čelo a pak se na mě usměje.

„Baxtere,“ řekne. „Nikdy jsi nebyl moc citlivý chlapec. V tom jsi jako tvůj táta.“

„Co se to se mnou děje?“ zase se chytnu za hrudník. „Strašně to bolí.“

Máma se zase usměje tím úsměvem, který mě přivádí k zuřivosti. „Myslím, že máš starost o Esmé,“ usoudí. „Máš panický záchvat.“ Ta myšlenka je tak směšná, tak zřejmě pop-psychologicky jalová, že to klidně může být pravda. Můj mozek se zase utrhne ze řetězu, rozpadne se na dvě půlky, na jedné straně stojí logický, věcný byznysmen Baxter a na druhé citlivý metrosexuál Baxter:

ByzBax: Očividně jsme vstřebali moc estrogenu z plastů v jídle. Ovlivňuje to tvůj úsudek.

MetroBax: Je to naše holka. Když se řízneme, nekrvácíme snad?

ByzBax: Jen se nerozbreč. Povím ti jeden příběh. Když Thomas Farnsworth v roce 1976 lezl na Everest severní stěnou, na jeho výpravu spadla lavina. Ztratil celou výpravu a musel rozřezat jejich těla skleněným střepem a sníst je, aby přežil. Kvůli omrzlinám přišel o všechny prsty na rukou i na nohou. Když žvýkal kamarádův žlučník, myslíš, že při tom bulil jako stará kurva?

MetroBax: To sis ale vymyslel.

ByzBax: Věcná nepřesnost nemá vliv na celkovej smysl. A ten je, jestli ti to náhodou nedošlo, že sakra nemáš být taková srágora.

MetroBax: Pamatuješ si tu noc, kdy jsi byl poprvé s Esmé? Jestli mi upřímně a popravdě řekneš, cos cítil, nechám tě na pokoji, ty robote bez citů. Pověz mi, co to bylo?

„Láska,“ řeknu.

Matka se ke mně nakloní ze svého posedu v nohách mé postele a tázavě se na mě podívá. „Baxtere?“

„Láska,“ opakuju. „Cítil jsem lásku, když jsem poprvé potkal Esmé.“ Matka září veškerou benevolencí středověkého křesťanského mystika. „Věděla jsem, že tam někde jsi,“ zvolá a něžně mě poplácá po hrudníku.

Je načase podstoupit fundamentální rekalibraci. Změna paradigmatu vyvolaná uvedením nových dat do zpětnovazební smyčky, o níž jsem se domníval, že je uzavřená. Myslel jsem, že láska je směšná báchorka pro děti, které věří jen pitomí dospělí. Jako slibům politiků a scientologům. Ale ona je skutečná. Změna paradigmatu je dokonána. Informace je vstřebána. Starý pokyn: Zabránit válce gangů ve Westridge. Nový pokyn: Zachránit Esmé, ať už ji unesl kdokoli, a vyrvat mu srdce z těla. Zkuste mě zastavit.

Dům van der Westhuizenových je vzhůru nohama. Propletu se na kole mezi policajtama a reportérama nalepenýma na vchodové dveře. „Pouštíme jen příbuzné a přátele,“ rozkáže udělanej policajt a chytí mě za řídítka.

„Já jsem přítel Esmé,“ řeknu. „Přijel jsem za jejíma rodičema.“

„Mám tady kluka, který tvrdí, že je přítel té unesené holky,“ vyštěkne do vysílačky.

„Pusťte ho dál,“ zamlaská vysílačka. Policajt ukáže prstem na dveře. Opřu kolo o zeď, stisknu ozdobnou mosaznou kliku a vejdu dovnitř.

Tam postávají příbuzní a chlácholivě se navzájem poplácávají jako lidoopové. Pár policajtů bloumá po obýváku, jako by čekali, že Esmé vyskočí zpoza jednoho z těch masivních, pastelově růžových gaučů. Esméina matka je perfektně nalíčená a hraje hostitelku, jako by to byl nějaký její večírek. „Snažíme se držet, ale Esmé je naše holčičkááá,“ opírá se o velkou keramickou sochu dalmatina, která dřepí vedle dveří do haly.

Co jsem pochopil, tak Esméino zmizení se odehrálo asi takhle: její matka a Olaf, nevlastní táta, šli někam na večírek a nechali ji, ať se dívá na televizi. Když se vrátili, našli zahradní apartmá bez Esmé. Volali jejím kamarádkám a údajně volali taky mně, ale můj telefon byl vypnutý. Po Esmé ani stopa.

Sandra van der Westhuizenová je ukázkový exemplář árijské rasy. Vypadá, že by dokázala složit na lopatky nosorožce. Což v jistém smyslu taky udělala. Ten nosorožec byl Olaf, chlap jako hora, a jeho manželské ponížení bylo tím žalostnější. Nebylo pochyb, kdo u van der Westhuizenů nosí kalhoty.

„Baxtere,“ vyhrkne Sandra s předstíraným nadšením, mrká falešnými řasami a sahá si na svou pihovatou hruď ozdobenou zlatým křížkem. Samozřejmě, nenávidí mě. Jak sdělila Esmé, je to proto, že mám na ni špatný vliv, ale já myslím, že moje oční vada vzbuzuje hlubokou nedůvěru v jejích vaječnících. Jsem pro její dceru špatná genetická volba. Je mi líto, drahoušku, ale evoluční psychologie z tebe prostě není nijak nadšená.

„Musíš se cítit strašně, prostě strašně, ale opravdu jsi sem nemusel chodit,“ sdělí mi Sandra. Dá mi předstíranou pusu na obě tváře a odvede mě ke svým příbuzným. „Dáme ti vědět, až se něco dozvíme, ale zatím by sis mohl promluvit se seržantem Schoemanem o Esméině zmizení. Třeba víš něco, co by mohlo pomoci.“ Zavede mě do kuchyně.

„Seržante,“ osloví Sandra muže, který sedí za kuchyňským stolem, „to je Baxter. Esméin... kamarád. Snad vám může pomoct.“ Poklepe mi na rameno a vrátí se k truchlicí události sezony.

Seržant Schoeman je pořízek. Ne, žádné eufemismy. Je při těle. Pořádně při těle. Vlastně je obézní. Abych to ujasnil, seržant Schoeman je michelinský maskot jihoafrické policie, obrovská lidská kobliha nacpaná do obnošené kožené bundy. Rty mu lemuje tmavá bradka, jako by bafčil z výfuku. Kývne na mě a ukáže na židli na druhé straně stolu.

„Tak ty jsi ten přítel, cukrouši?“ zeptá se, když se posadím.

„Jak jste mi to řekl?“

„Nijak,“ řekne a jeho naducaná tvář se stáhne do úšklebku. „Tady se ptám já. Jméno?“

„Baxter Zevcenko,“ řeknu.

„Zevcenko, Zevcenko,“ klepe si propiskou na bradu. „Z těch Zevcenků, co žili v Bergvlietu?“

„Ne,“ řeknu.

„No jo, počkat, to nebyli Zevcenkovi, to byli Zarkowitzovi. První otázka: Hrál sis se svou zmizelou milenkou na dvouhrbou obludu?“ zeptá se.

„Prosím?“

„Koitus, sexuální styk, horizontální mambo na tanečním parketu lásky...“

„Tak jo, poliši, fízle, chlupatej, je mi to jasný. Je to nějak podstatný?“ řeknu.

Huba se mu zkroutí do úsměvu. „Jen se snažím zjistit, jestli je to zločin z vášně,“ odpoví a škrábe si něco do notesu. Má pořádnou pracku, ale drobný rukopis, jako by si psal do růžového deníčku, a ne do policejního bloku.

„Myslíte si, že s tím mám něco společného?“ řeknu.

„Prostě mi odpověz na otázku,“ řekne.

„Ano,“ řeknu. „Spal jsem s ní.“

„Dobrý!“ nastaví mi ruku, že si plácneme.

Zírám na něj. Pochechtává se. „Zaujalo mě, že jsi taky znal Jody Fullerovou.“

„Jody jsem sotva znal,“ zakoktám. „A proč si myslíte, že Esmé unesl Zabiják z hory? Co jsem četl v novinách, tohle není úplně jeho styl.“

„Souhlasil bych s tebou,“ řekne. „Kdyby na zdi jejího pokoje nebylo vyryté velké oko.“

Otevře obálku a přes stůl mi přistrčí fotku. Je na ní Esméin pokoj a do tapety je opravdu vyřezané velké oko.

„Co víš o Oku sienerů?“ zeptá se Schoeman a poklepe na fotku svým buřtovitým prstem. Slovo „siener“ mi zní v hlavě. „Tak se tomu říká,“ pokračuje. „Tomu oku. Je to nějakej afrikánskej mystickej nesmysl.“

„V životě jsem o něm neslyšel,“ řeknu a odvrátím oči od fotky.

„Jak jsi říkal, tohle Zabiják ještě nikdy neudělal. Možná je to zvláštní případ. Možná má k Esmé zvláštní vztah.“

„Přestaňte chodit kolem horký kaše,“ pravím a postrčím fotku zpátky přes stůl. „Jen to řekněte.“

Schoeman se usměje, odhalí špičáky a brada se mu zavlní. „Ty jsi pěkně nafoukanej, co?“ řekne. „Ale jo, řeknu ti to. Myslím, že máš něco společného s Esméiným zmizením.“

„To je směšný,“ řeknu a zvednu se. Nakloní se přes stůl, na tlusťocha překvapivě rychle, a chytne mě za ruku. Zkroutí mi ji, bolest mi projede celou paží a donutí mě sednout si.

„Co to sakra děláte?“ zasyčím skrz bolest. „To fakt bolí.“

„Nemysli si, že máš co do činění s běžným policejním tupounem, Baxtere. To by byla chyba,“ nakloní se a dívá se mi zblízka do tváře. „Já toho Zabijáka chytím a nebudu se s tím mazat.“ Pustí mě a opře se do křesla. „Takže se tě zeptám ještě jednou. Máš pocit, že by ses mi chtěl s něčím svěřit?“

„Ne,“ mnu si ruku. „Já jsem Esmé neunesl. Dělejte svou práci a zjistěte, kdo to udělal.“

„Baxtere,“ zavolá, když se chystám odejít.

„Ano?“

„Jestli jsi Zabiják z hory, přijdu na to.“

Vytratím se bočním vchodem a projdu zadem k Esméině apartmá. Soudě podle šedého prášku na rámu dveří, už tu sebrali otisky. Rozhlížím se po policajtech, ale mají dost práce s mediálním cirkusem před domem. Strčím do dveří loktem a vejdu. Píchne mě u srdce, když se dívám na její sbírku kuriozit. Všechno je víceméně tak, jako když jsem tu byl posledně.

Pečlivě projdu její věci, ale všechno je na svém místě. Chystám se odejít, když si všimnu, že něco vyčuhuje zpod prádelníku. Kleknu si, abych se na to podíval. Je to malá kostřička. Hammy. Vypadá, jako by ho ohlodalo nějaké zvíře. Proboha. Odstrčím kostřičku nohou, a když vstávám, všimnu si ještě něčeho. Zpod koberce vedle prádelníku kouká divně tvarovaný šedivý zub. Seberu ho. Jedna strana je vroubkovaná a teplá na dotek. Je na něm něco fakt divného. Vypadá, jako by světélkoval.

Není to něco, co Esmé ukradla. Vím to, protože by mi o své zlodějině vyprávěla, obratně by spřádala příběh mistrovské eskamotáže a zastíracích manévrů, které jí umožnily vypařit se s kořistí. Strčím zub do kapsy, přelezu zahradní zeď a zajdu do uličky za jejím domem.

Cestou domů strčím ruku do kapsy a dotýkám se zubu. Možná ho tam nechala schválně, aby mi něco vzkázala. Ale co? Nebo je to nějaká nová vizitka Zabijáka z hory, ale o tom nechci ani přemýšlet. Tahle citová zranitelnost je pro mě úplná novinka a upřímně řečeno nevím, jaký má smysl. Jaký smysl má stav, který vám znemožňuje přemýšlet racionálně? Mělo by to přece být opačně. Měl bych racionálně, chladnokrevně a s jasnou hlavou objektivně vyhodnotit všechny důkazy. Ale tupá bolest v hrudi a stupňující se kakofonie obav, která se mi obtáčí kolem hlavy, rozum prostě neposlouchá.

Stisknu zub a švihám to na kole blátem, trávou a smetím kolem kanálu.

Je jedna v noci, když konečně uznám, že nespavost zvítězila. Počkám, až se ozve dobře známé syčení šumového generátoru mých rodičů, vytáhnu kolo z garáže a pomalu projíždím předměstím. Stínem přede mnou se jako úhoř protáhne hubený pes. Namířím si to přímo k němu a on zmizí do noci.

Sjedu z kopce dolů ke kanálu. Vůně špeků, které tady děcka hulí, mě ovine jako plášť. Dojedu ke starému dubu, který se tyčí nad kanálem. Opřu se o sukovitý kmen a přejedu prsty jeho zjizvenou kůru. Tady jsem se líbal s Jody Fullerovou.

Jody Fullerová je mrtvá. Snažím se představit si její prázdné tělo, ale nemůžu. Dokážu myslet jen na mléčnou chuť její pusy a nepřítomný pohled v jejích očích. Říkám si, kolik lidí ji asi líbalo. Jsem sám, nebo jsem členem exkluzivního klubu těch, kdo vědí, jak chutnaly její rty? „Prosím, ať Esmé není mrtvá,“ šeptám stromu.

„Jy,“ zašeptá to od kanálu, jako když se vypouští duše kola. Zírám do tmy a vidím chlápka opřeného o betonovou zeď kanálu. „Dej mi entjie,“ řekne a přiloží prsty k puse v univerzálním gestu pro cigaretu.

Popojdu blíž a vidím, že sedí na staré piksle od barvy a šklebí se na mě bezzubými ústy. Tvář má pokrytou šedozeleným inkoustem vězeňských tetování, ezoterickou infografikou jeho postavení, příslušnosti a brutálních zločinů, a já jsem rád, že je nedokážu rozluštit.

Jedno oko má mléčně bílé. Vytáhne otřískanou trojstrunnou kytaru, položí si ji na klín a jeho dásňový úsměv se ještě víc roztáhne. Vytáhnu z kapsy krabičku, hodím mu cigaretu, jednu nohu pořád připravenou na pedálu pro případ, že by měl v úmyslu pokračovat v konverzaci s pomocí nože.

Vezme si ji a já mu hodím zapalovač. Zacloní cigaretu rukama, a když si zapálí, tvář se mu oranžově rozsvítí. „Kdo nemá být mrtvej, laaitie?“ zamumlá do cigára.

„Nikdo,“ řeknu. „Vrátíte mi ten zapalovač?“

„Připomínáš mi holku, kterou jsem jednou potkal. Před dlouhou dobou na bojišti. Ke komu se modlíš?“

„Nemodlil jsem se,“ řeknu.

Potáhne z cigarety a brnkne na kytaru. Do noci zadrnčí disonantní tón. „Vidíš, tamhle?“ Máchne cigaretou na místo někde po proudu. Světýlko oharku mi vypaluje na sítnici chaotický vzor. „Tam jako součást iniciace gangsteři svlíkli do naha a zabili dva mladý kluky.“ Znovu potáhne. „A dál po proudu se oběsil uprchlík z Konga, protože mu nedali pas. Řidiči ráno cestou do práce čuměli na divný ovoce. Svět zapomíná, ale tahle černá řeka si pamatuje a nese dál vzpomínky. Tady přecházejí ztracení duchové mrtvých na druhou stranu. Já jsem Pěvec duší. Já ukládám duše mrtvých k věčnému odpočinku a starám se, aby vzpomínka na ně přežila,“ řekne tiše, jeho mázdrou potažené oko se obrátí v sloup, jako by zkoumalo nějakou část jeho mozku.

„Jasně,“ řeknu. „A vynáší to?“

Nevšímá si mě a začne zpívat píseň beze slov, hlasem hlubokým a hrdelním jako bublání odpadní trubky, která ústí do tmavé vody kanálu. Tón se zvedá a zase klesá a pak začne zpívat:

„Na začátku času dva bratři, Kudlanka a Chobotnice, cestovali hlubinami vesmíru a hledali místo, které by bylo jejich. Dorazili k planetě, nedotčené a panenské, a oba ji chtěli pro sebe. Jejich spor měla rozhodnout soutěž. Tomu z nich, kdo zplodí nejlepší stvoření, bude náležet tento svět.“

Vybrnkne další akord, jako by chtěl zdůraznit svoje slova. Drnčivý, řinčivý vykřičník za obrazem dvou prastarých vesmírných bohů, kteří spolu válčí o Zemi. Sedím na kole a nedokážu se pohnout, jeho slova kreslí živý obraz do vlhkého vzduchu.

„Kudlanka měl první pokus a zplodil Watu Makule – nejstarší kmen – lidičky, ty zářící, ty se špičatýma ušima, rohaté koně a všelijaké úžasné bytosti. Chobotnice, když spatřil skvostné Watu Makule, věděl, že svého bratra nemůže překonat. Kudlanka se nad ním slitoval a nabídl mu kompromis. Budou sdílet Zemi a společně vytvoří nový druh, lidi, aby žili s nimi. Nazvali je Podivní kvůli jejich rozdvojené povaze.

Ale Kudlanka byl unavený po námaze stvoření a usnul. Spal tisíce let, a zatímco spal, Chobotnice proti němu kul pikle. Pořád žárlil na Watu Makule, a tak sám stvořil Děsivé, bytosti s černým peřím a černým srdcem, zplozené jenom proto, aby lovili Watu Makule a zabíjeli je. A zatímco Kudlanka spal, pořádali štvanice na Watu Makule, vraždili je, až je donutili ukrýt se v temnotách. Od té doby se jim říká Skrytí, ti, kteří se napořád choulí ve strachu.

Když se Kudlanka probudil, genocida jeho stvoření ho tak rozzuřila, že zaútočil na svého bratra, a bohové spolu po tisíce let bojovali tak zuřivě, že jejich boj začal ohrožovat samu Zemi, po které tak dychtili. Aby se zachránili, Watu Makule a Podivní se spojili a uvěznili své stvořitele v klecích, aby nezničili celou Zemi.

Ale Děsivým jejich stvořitel scházel, a tak příběh pokračuje, Děsiví navěky štvou Watu Makule a snaží se osvobodit svého stvořitele.“

Zničehonic přestane hrát. „Jednoho dne spolu bohové budou znovu bojovat a svět bude zničen,“ zašeptá. „Ty to víš, protože oko si pamatuje.“

Zmínka o oku zasáhne můj nervový systém jako dobře mířená rána. Zoufalý strach otevře stavidla adrenalinu, a než si uvědomím, co se děje, odstrčím se od obrubníku a zuřivě šlapu pryč od kanálu. Přerývaně dýchám a v čele mi buší teď už tak dobře známý pulz. Oko. Prudce zabrzdím a udělám smyk na štěrku, kolo pode mnou podjede. Praštím sebou o zem a cítím ostrou bolest, jak ruce kloužou po štěrku.

Zvednu se a jedu zpátky ke kanálu. Ten poloslepej zmetek mi řekne, co to má znamenat. „Hej!“ křičím u kanálu. Zastavím a hodím kolo na trávu. „Už toho mám dost!“ Zírám do tmy kolem kanálu. Nikdo tam není. Žádný slepý pěvec. Žádná kytara. Jen prázdná piksla od barvy. Hledám ho kolem kanálu. „Co to má sakra znamenat?“ volám do noci a v té chvíli si uvědomím, že můj život je jako lano napjaté přes propast, a vidím, jak se vlákno začíná třepit a praskat. Potřebuju pomoc, a to co nejdřív.

K ordinaci doktora Bassona je to od našeho domu na kole dvacet pět minut. Jedu ranním provozem, kolem stanoviště taxíků a po hlavní ulici, nemilosrdně dupu do pedálů. Pot se mi řine po tváři a do očí a v čele mi buší. Začíná mi třeštit hlava, ale šlapu dál. Když vynechám školu a nechám gangy, ať si poradí samy, bude to pro Pavouka špatné. Ale musím. Poprvé mám pocit, jako by se mi to začínalo vymykat z ruky.

Dojedu ke kancelářské budově – samá ocel, sklo a červené cihly. Přivážu kolo řetězem k lampě a projdu skleněnými dveřmi. Vrátný, šlachovitý chlapík s účesem na debila a špatnou pletí, mě přejede pohledem. Odhrnu si zpocené vlasy na stranu a otírám si brýle do rukávu.

„Zapiš se,“ zabručí vrátný. Podepíšu se do sešitu a vyjedu výtahem do třetího patra. Rychle projdu chodbou ke dveřím z mléčného skla s bílým nápisem „dr. Kobus Basson – psychiatr“. Zmáčknu bzučák.

„Prosím?“ ozve se Basson.

„Tady Baxter,“ řeknu.

Po krátké pomlce se dveře s kliknutím otevřou.

„Vítám tě,“ pronese dr. Basson tenkým, dychtivým hlasem. Je vysoký a vyzáblý, má úzký jestřábí nos, z tváře mu ostře vystupují lícní kosti. Ve vodově modrých očích se mu zračí překvapený výraz, ale usměje se a zjizvenou rukou si projede mastné, prořídlé vlasy svázané do culíku duhovou gumičkou.

Ukáže mi, abych ho následoval do ordinace. „To je nečekaná návštěva. Další schůzku jsme měli mít až ve středu.“

„Myslím, že se mnou něco není v pořádku,“ řeknu.

Starostlivě se na mě podívá. „Tak to jsem rád, že jsi přišel,“ řekne. „Máš štěstí. Dnes dopoledne nemám žádné pacienty. Chceš si promluvit?“

Rychle přikývnu.

„Dáš si kávu?“ zeptá se a odkulhá k termosce v rohu místnosti.

„Děkuju,“ odpovím a posadím se na dlouhý kožený gauč vedle jeho stolu.

Sedím a dívám se na dvě fotky na zdi. Dělám to vždycky, když sem přijdu. Na jedné je Stolová hora a na druhé starý námořní kapitán, prošedivělý a nevrlý, po bradě mu splývá dlouhý rezavý plnovous.

Na stole má dva rámečky. V jednom je fotka dvou chlapů ve vojenských stejnokrojích, druhý rámeček je otočený, takže nevidím, co v něm je.

Nervózně podupávám. Vedle mě je štos časopisů, lhostejně jimi listuju, zatímco Basson pečlivě připravuje dva šálky kávy. Má příšerně pomalý rituál přípravy kávy a to čekání mě nutí pochybovat o tom, proč jsem sem vlastně přišel.

Nedávno jsem si uvědomil, že se sice považuju za machiavelliovského manipulátora, kterého nebrzdí citové vazby a pouta, ale že to není pravda. To ve mně přece musí vzbuzovat úzkost, ne?

Moje hypnagogické vize, sny o Búrech a o Kudlankách, jsou pouhé biologické reakce na stres. Něco jako proces duševní defragmentace, na který logicky mají vliv ty lekce z historie, které mi Rafe neustále cpe.

A moje setkání s tím starým bezdomovcem včera večer? To je jen konfirmační zaujatost. Hledám odpovědi, takže jsem si jeho blábolení uzpůsobil, aby zapadlo do mého narativu.

Basson se přišourá, podá mi hrnek a pak jde ke svému stolu a opatrně si sedne do křesla.

„Jsem rád, že jsi přišel,“ řekne. „I když jsi nikdy nejevil žádné nadšení pro naše sezení, a tak musím přiznat, že jsem trochu překvapený.“

„Unesli Esmé,“ vyhrknu.

Basson se zatváří překvapeně. „Panebože. Kdy?“

„Předevčírem v noci,“ řeknu. „Podle policie by to mohla být práce Zabijáka z hory.“

„Baxtere, to je mi moc líto,“ řekne Basson. „Jsi v pořádku?“

„Já nevím,“ řeknu. „Ne, myslím, že ne. Já... slyším hlasy.“

V ruce se mu objeví pero. Začne si zuřivě zapisovat, jako by ho posedl nějaký tvořivý duch. „A co ty hlasy říkají?“ zeptá se.

„Hádají se,“ řeknu. „Jako by se spolu praly dvě části mého já.“

Píše ještě zuřivěji, jako by se snažil zachytit slovy samotnou podstatu mých potíží. „Stres může mít velmi silný vliv na duševní stav. Když je v nebezpečí někdo, koho miluješ, může to být velmi stresující. Miluješ ji, že, Baxtere?“

A je to tady. Přímá otázka, které se nemůžu vyhnout. Láska. Tisíce písní, básní a knih bylo napsáno o tom rušivém chvění vnitřních orgánů vyvolaném neurochemickými stimuly. To je tenhle pocit? Někde uvnitř si říkám, že ano.

Ale navenek říkám: „Ne. Ano. Možná.“

Otevře zásuvku a vytáhne z ní hnědou složku. „Mám tady zprávy o tobě ze školy. Podle nich máš velmi vysokou verbální a konceptuální inteligenci, daleko větší než tví vrstevníci. Jako u mnoha inteligentních lidí však tvoje schopnost empatie za nimi daleko zaostává. A přitom teď vyjadřuješ lásku k té dívce. Když někoho miluješ, někdy jim můžeš nechtě ublížit. Neublížil jsi nechtě Esmé?“

„Jdi do prdele,“ je moje bezprostřední reakce. A pak: „Taky si myslíte, že jsem Esmé ublížil? Proboha, co to s váma všema je?“

„Máš někdy násilné představy nebo sny?“ kontruje.

„Ne,“ řeknu.

Zatřese hlavou. „Baxtere, jestli spolu máme spolupracovat, nesmíš mi lhát.“

Odkdy psychiatři dokážou číst myšlenky? „Tak dobře, jo,“ řeknu. „Mám divný sny o Afrikáncích a volských spřeženích. Ano, mám násilný představy a sny. Ale proto ještě nejsem sériovej vrah.“

Basson pokýve hlavou. „Ovšemže ne. Pověz mi něco o těch snech,“ řekne. „Myslím, že v nich leží klíč k tomu, co cítíš.“

5
Myslím, že jsi šarlatán, a dost se mi líbíš

„Udělal jsem komplexní analýzu nákladů a zisků,“ řekne Kyle. Má zrcadlovky a světlou havajskou košili. Vypadá jako komparzista v sci-fi předělávce Koktejlu . Po pár dnech dešťů nastoupilo dusno, povalujeme se na lehátkách kolem našeho zeleného, řasami zamořeného bazénu.

Před týdnem jsme sousedovi ze zahrady ukradli trpaslíka, dneska ho Kyle postavil na staré, prohnilé skokanské prkno a trefujeme se do něj kameny. Kyle je velký fanoušek drobných radostí života.

„Podívej se, Baxi,“ řekne. „Myslím, že je to dost přesvědčivý.“ Jednou rukou sebere šutr a druhou mi podává popsanou stránku. Mrskne kamenem po trpaslíkovi, ale kámen letí někam do háje.

Kyle má příšernou mušku, ale fakt přesvědčivě dokládá, proč nechat Esmé unesenou.

„Zaprvé: Vážná známost v šestnácti zvyšuje pravděpodobnost, že skončíš jako jeden z těch lidí, co si vezmou lásku ze střední školy a pak po třicítce zjistí, že prožili mizernej, zakrnělej položivot.“ Svatá pravda. Viděli jste někdy takové lidi? Město misionářů.

„Zadruhé: Můžeš se donekonečna vézt na vlně sympatií k maximálnímu osobnímu prospěchu a prospěchu organizace.“ To se Kyleovi musí nechat. Ví, co na mě platí. Unesená přítelkyně se vyrovná rakovině a autismu, když jde o to, aby člověku všechno prošlo. Koncem měsíce bych nejspíš mohl otevřeně prodávat porno v hodinách náboženství.

„To jsou solidní důvody,“ uznám. A je to pravda. Bohužel neberou v úvahu vetřelecký zárodek, který mi drásá srdce. Takže se rozhodnu přiznat barvu. Když nemůžu ukázat svou pravou náturu kamarádovi, tak už nikomu. „Možná jsou věci, který nejde rozhodnout na základě analýzy nákladů a zisků,“ řeknu. „Třeba láska.“

Kyle na mě zírá. Pak se mu po tváři rozlije připitomělej úsměv. „Tomu by se dalo říct přelomovej moment,“ prohlásí.

„Asi jo,“ zašklebím se.

„Tak promiň,“ pokývne na stránky, které držím ruce. „Myslel jsem, že to jsi chtěl.“

Vzdychnu. „Taky jsem si to myslel. Ale co ti budu povídat? Miluju ji.“

„Jsi opravdový chlapec, Pinocchio,“ řekne fistulí.

„Neser,“ řeknu.

„Takže když jsme teď zjistili, že ji miluješ, co teda budeme dělat?“

Sáhnu do kapsy a podám mu zub z Esméina pokoje. Posune si zrcadlovky na čelo. „Pro svatýho Haileho Selassieho, co to je?“ zeptá se.

„To jsem našel u Esmé v pokoji,“ řeknu. „Myslím, že to tam nechal únosce.“

„Září,“ konstatuje tiše a otáčí ho mezi prsty.

„Já vím.“ řeknu. „Není to divný?“

„Co to je za zub, že září?“

Bezradně pokrčím rameny. „Na to jsem se snažil přijít.“

„Možná je to nějakej ultrafialovej sprej,“ řekne zamyšleně.

„Proč by to únosce dělal?“ zeptám se, zvednu oblázek a potěžkávám ho ruce.

„Třeba chodí na rave párty,“ navrhne. „Podívám se na to, jestli je nějaká technologie, která tohle dokáže. A mimochodem, dostal jsem se na Esméino online bankovnictví.“

„Jak jsi to sakra dokázal?“

Pošoupne si zrcadlovky zpátky na nos. „Její PIN je její datum narození. Mohl bys jí říct, aby to změnila, až ji najdeme. Co se ztratila, její karta nebyla použitá, ale změním kontaktní detaily, abych dostal zprávu, kdyby ji použila.“

Hodím kámen po trpaslíkovi. Kámen lízne jeho červenou čepičku, trpaslík se zakymácí na kraji prkna. Zrovna se chystám na další ránu, když na druhé straně bazénu zpozoruju svého nejneoblíbenějšího mentála. I když je horko, má na sobě maskáčové kalhoty a tlustý oranžový svetr, který zvýrazňuje jeho zrzavé vlasy, takže vypadá, jako by měl hlavu v plamenech. K hrudi si tiskne časopis a dívá se na nás.

„Co je?“ řeknu.

Zvedne časopis.

„No paráda, umíš číst. To ti teda srdečně blahopřeju,“ poznamenám jedovatě.

Pomalu obejde bazén a zastaví se před mým lehátkem. Opatrně položí časopis na kraj lehátka, otevře ho a pak poodstoupí, jako by přinesl cihlu zlata Ježíškovi. Cítím, jak ve mně stoupá vztek. „Nemám zájem o tvůj pitomej časopis,“ zasyčím.

„Baxi,“ zavolá Kyle. Naklání se nad časopisem a kroutí pusou, jako vždycky když o něčem přemýšlí. „Možná by ses na to měl podívat.“

Zamračím se a nakloním se nad časopis. Je to tři měsíce starý filmový magazín. Kyle zapíchne prst do stránky a já si přečtu řádek, na který ukazuje: „Majitelem Glamorexu je údajný člen ruské mafie Jurij ‚Rus‘ Belkin, jenž je v současné době vyšetřován kvůli podezření, že unášel nezletilé dívky, aby účinkovaly v jeho filmech.“

„Píšou o  Tokološích výstřicích a  Trpasličích análech !“ vyhrkne Kyle. To jsou dva jeho nejoblíbenější kousky z nabídky porna s nadpřirozenými bytostmi. Chápu jeho nadšení.

„To dává smysl,“ řeknu. „Točí porno s nadpřirozenýma bytostma. Možná je ten zub z nějakýho jeho kostýmu!“

„Já nevím, Baxi,“ zapochybuje Kyle.

„Tady to píšou,“ opáčím. „Unáší mladý holky a nutí je točit porno. Musíme zjistit, kde ji drží.“

Kyle vzdychne. „Uděláme nějakou pitomost, co?“

„Ještě větší pitomost, než že uneseme a budeme mučit předáka ruský mafie?“ řeknu. „Ne, nic pitomějšího.“ Zvednu špičatý kámen a zamířím. „Jestli jí něco udělal...“ Je to přímý zásah a trpaslík se rozprskne jako sebevražedný atentátník.

„Tak nazdárek, pánové,“ řekne Douglas. Drží dvě lahve vína ze sbírky Kyleova otce, kterými jsme mu zaplatili. „Moc díky za to pitíčko.“ Douglas nám právě pomohl uskutečnit první fázi naší „operace Srdečné pozdravy z Ruska“.

Zatím to bylo překvapivě jednoduché. Na mafiánech je srandovní, že se musí tvářit, jako by provozovali legitimní byznys. Jurijovo opakované tvrzení, že je pouhý počestný obchodník, který se stal obětí jihoafrické xenofobie kvůli svému ruskému původu, je potřeba pořádně dokládat. Zvlášť ve světle nedávných obvinění z pašování lidí.

Takže když jsme mu zavolali a požádali ho, aby promluvil na „Jihoafrickém obchodním a technologickém fóru“, hned po tom skočil. Když říkám, že jsme mu zavolali my, myslím tím samozřejmě, že mu zavolal Douglas, bezdomovec s nóbl přízvukem, díky němuž zní jako britský konzervativní poslanec. Douglas je starousedlík v kanálu nedaleko od našeho domu a občas si ho najmeme, aby nám koupil chlast. Povýšení na ředitele JAOTF ho potěšilo a odvedl solidní, i když trochu teatrální výkon.

Domluvili jsme schůzku na druhý den, abychom „si promluvili o přednášce“, čímž jsme samozřejmě mysleli to, že ho vyšokujeme paralyzérem, hodíme mu pytel přes hlavu a budeme ho mučit tak dlouho, dokud nám neprozradí, kde je Esmé. Vezl jsem se na vlně soucitu a zeptal jsem se rodičů, jestli u nás Kyle může přespat, i když je všední den. Matka souhlasila, a tak jsme se přesunuli do mého pokoje, který se proměnil ve velitelské stanoviště našeho malého dobrodružství. Kyle nám ukazuje mapu rozestavěné průmyslové zóny, kde se máme sejít s Jurijem.

„Objekt dorazí zítra v šestnáct nula nula, takže půjdeme na místo schůzky přímo ze školy,“ prohlásí Kyle. „Jediná otázka je, jak výkonný jsou ty paralyzéry.“ Pochybovačně se podívá na malý plastový přístroj ve své ruce. „Byly pěkně levný.“

Má pravdu. Fongkongské napodobeniny se k některým účelům hodí výborně. Ale když útočíte na mafiánského bosse s pověstí násilníka, potřebujete se fakt ujistit, že vaše zbraně fungujou.

S úsměvem se podívám na Kylea.

„Ani náhodou,“ řekne, „na mně to zkoušet nebudeš.“

Rafe od nás poodstoupí a vypadá to, že je připravený zdrhat.

„Uklidněte se,“ sdělím oběma, „najdeme někoho jinýho, na kom to vyzkoušíme.“

Úterní večer v Claremontu vypadá jako sjezd nabušenců. Ve všech klubech frčí nabídky drinků, které mají lidi přes týden vytáhnout ven. Když procházíme hlavní ulicí, vyhneme se dvěma zvracejícím holkám v minisukních.

Hoši s vyhrnutými límci a rádoby čírama se objímají a řvou na projíždějící auta. Kyle, Rafe a já bloumáme ulicemi a hledáme vhodné objekty. Máme jen dva paralyzéry, a když si znepřátelíme moc velkou skupinku, dostaneme nakládačku. Musíme mít šanci utéct, kdyby paralyzéry pořádně nefungovaly.

Po deseti minutách pročesávání okolí izolujeme dokonalé objekty. Tři masivní bouchači v postranní uličce zahajujou rituál páření s partičkou holek. Vystrkujou hrudníky a každých pár vteřin najdou důvod ukázat si na poklopec. Holky se smějou, olizujou si rty, projíždějí si vlasy rukama a houpou bokama.

Jdu s Kylem a Rafem uličkou směrem k nim. „Hele, je čas jít do hajan, děcka,“ pronese jeden bouchač, když nás uvidí. Usměju se. „To si taky myslíme,“ řeknu, „tak proč nesebereš svý teplý kámoše a nejdete se někam osahávat, a my holkám ukážeme, co je dobrá zábava?“

Čas se zastaví. Chvíli trvá, než to bouchačům dojde. Nakonec z bouchače v růžové košili vypadne: „Cos to kurva řek?“ Konflikt je zahájen, teď je jen potřeba trošičku to rozproudit.

„No jo, ale to by tvá máma mohla žárlit,“ řekne Kyle, „tak ji radši obsluž první a pak si můžeš dát orgie se svýma ragbystickýma kámošema.“ Teplouši, teplouši, tvá máma, tvá máma. Tradiční startér rvaček.

Tři gorily se odlepí od zdi a kráčejí k nám. Na obličejích je jim vidět, že nemůžou uvěřit svému štěstí. Možnost před holkama zmlátit někoho menšího než oni se nenaskytne každej den. Prozřetelnost se dnes usmála na království bouchačů.

Následný konflikt je krátký a brutální. Já s Kylem složíme dva z nich skoro okamžitě, paralyzéry fungujou jedna báseň. Třetí vyjeveně postává a diví se, co se to děje. Kyle vyskočí a z otočky mu dá dávku z paralyzéru do krku, jako nějaký anorektický Jet Li. Rafe, zjevně zklamaný, že si neužil žádnou akci, kopne jednoho bouchače do rozkroku.

„Rafe, co to sakra děláš?“ řeknu. Zašklebí se na mě a pokrčí rameny.

„Myslím, že fungujou,“ řeknu, když tak postáváme nad jejich úpějícími těly. „To jo,“ souhlasí Kyle.

Houf budoucích obětí botoxu se na nás dívá s hrůzou. „Přejeme krásný zbytek večera, dámy,“ prohlásí Kyle. Jejich vyjevené oči nás sledujou, jak mizíme do tmy jako děsiví andělé pomsty za všechny šprty a mimoně světa.

Jurij si s sebou nikoho nepřivedl. Vyhlídka na to, že ho přijme společnost legitimních podnikatelů, ho zbavila jeho vrozené ruské obezřetnosti, což byla jeho smůla, protože teď leží svázaný švihadlem v Kyleově zahradě.

Náš plán na únos člena ruské mafie zatím vychází překvapivě hladce. Nasměrovali jsme ho do rozestavěného kancelářského komplexu v Obsu a pak jsme ho omráčili paralyzérem, když hledal neexistující společnost „Clayton Enterprises“.

Já jsem řídil jeho Audi A5 k domu a pak jsme ve třech odtáhli poloomráčeného gangstera do zahradní kůlny. Kyleovi rodiče jsou na konferenci a nevrátí se, dokud buď nevyřeší otázky genderu a etnicity, nebo se nezpijou do němoty.

„Chtěl bych říct, že opravdu obdivujeme vaši práci,“ pronese Kyle. „ Tokološí výstřiky jsou jedno z nejlepších děl pornografie...“

„Předhodím vás svým psům,“ řve Jurij, na zpocené, vyholené hlavě mu nabíhají žíly a hnědý oblek mu třísní sliny. Zmítá se a marně se snaží vyprostit ze svých pout.

Po pár minutách se trochu zklidní a dívá se na nás, oči jako vlk nakažený vzteklinou. Je třeba uznat, že vypadáme trochu divně. Naše strategie, jak se vyhnout pomstě ruské mafie spočívá hlavně v tom, že máme masky bývalých jihoafrických státníků, které Kyleovi rodiče koupili jako vtip na Halloween. Já jsem F. W. de Klerk, Kyle je P. W. Botha a Rafe je Hendrik Verwoerd.

„Hrubost není na místě,“ hrozí P. W. Jurijovi prstem. „Překračujeme Rubikon.“

„Vyrvu vám bulvy z důlků,“ řve Jurij a zase se začne cukat.

Hendrik klidně sebere z podlahy půlku cihly a praští s ní Jurije do kolena. Jurij zavyje.

„Co sakra blbneš, Rafe?“ řeknu.

„Víte, kdo já jsem?“ řve Jurij. „Všechny vás nechám oddělat.“

„Skalpel,“ zavolám a Kyle mi podá rezavé nůžky na živý plot. Rozevřu je a zlehka je položím na Jurijův tlustý krk. „Víme přesně, kdo jsi,“ řeknu.

Rus sebou přestane házet a zhluboka dýchá. „Co chcete?“ zaskřehotá. Jednou rukou vytáhnu z kapsy peněženku, druhou mu držím nůžky na krku. Rezavý kov se mu zařízne do záhybu kůže pod bradou a na košili se mu spustí tenký čúrek krve.

Z peněženky vytáhnu fotku Esmé.

„Ty vole,“ řekne P. W., „ty nosíš její fotku v peněžence? To je teda fakt romantika.“

„Jdi do prdele,“ odseknu. Držím fotku Jurijovi před očima. „Víme, žes ji unesl, aby hrála v tvým filmu,“ oznámím.

Jurij se podívá na fotku a pak se nepříjemně rozesměje. „Vy si myslíte, že jsem ji unesl kvůli filmům?“ Směje se, ale pak se mu tvář zase zkřiví bolestí od zraněného kolena. Hendrik zase zvedne cihlu, ale já ho zadržím. „Tak unesl?“

Předkloní se. „Když chci bílý holky, najdu si je ve východní Evropě. Je to snazší. A kromě toho, ta tvá pizda na to není dost pěkná.“

Podívám se na fotku Esmé. Je hezká, ale já vím, jak to Jurij myslí. Holky v  Tokološích výstřicích jsou metr osmdesát vysoké, blonďaté nymfy. Esmé není ten typ. Strčím fotku zpátky do peněženky a vytáhnu ten zub. „A co tohle?“

Vytřeští oči a pak se mu huba stáhne do šklebu. „O tom ani nechceš vědět.“

Chytnu rukojeti nůžek oběma rukama a skřípnu mu krk rezavým ostřím. „Tak to se pleteš.“

Jurij zakloní hlavu a snaží se odtáhnout od nůžek. „Když vám to povím, pustíte mě?“

Přikývnu.

Zhluboka se nadechne. „Nevíte, s čím si zahráváte. Moje firma se zaměřuje na hodně specifickej trh. Občas když potřebuju najít herce, potřebuju trochu pomoct.“

„Kdo ti pomáhá?“ zeptám se.

„V Kapským Městě je jen jeden člověk, kterej se zabývá vyhledáváním divností,“ řekne. „Musíte zajít za Jackiem Roninem.“

Vůz se s trhnutím zastaví a já se náhle probudím. Mám pocit, jako bych vůbec nespala. Kluk v mém snu něco hledá, ale zdá se, že nevidí obrovskou temnou bytost, která se na něj snáší, ani toho hrozného muže, jenž se chichotá jako Tessie a Mari, když si hrají s panenkami. Mám o něj strach.

Vystrčím hlavu zpod plachty a po zádech mi přejede chladný děs, když vidím, jak se muži domlouvají, jak nabíjejí pušky a očima pátrají po obzoru. Sleduji jejich pohled a vidím, kterak se v dálce zvedá prach.

Přijde ke mně otec, pušku v jedné ruce a bibli v druhé. „Našli nás,“ řekne. Hrůza mi zaryje spáry do páteře.

Otec položí pušku na zem a chytne mě za ramena svýma velkýma rukama. „Nesmíš se bát, skokánku,“ řekne a podívá se mi zblízka do očí. Hledím na jeho ostře řezanou tvář. Dlouhý šedivý plnovous mu splývá na prsa, upírá na mě své modré oči. „Jestli přežiješ, musíš najít ten vůz.“

To „jestli“ mě zdrtí. Jestli přežiju. Už celou věčnost utíkáme před Angličany, pořád jsme v nebezpečí. Ale nikdy jsem nemyslela, že nás dostihnou. Hledím otci do očí a cítím, že se dívá do mě. Má zlost, ale ne strach. Bolestně mi sevře ramena. „Musíš ho najít.“ Shýbne se, chytí mě za ruku a položí mi ji na bibli. Má ruka vypadá tak malá oproti velkému kříži zasazenému do kůže.

„Slib mi to, dceruško.“

Chce se mi brečet, chci ho prosit, chci mu říct, že nemůžu, že nevím, co ode mě čeká. Ale vím, že bych ho v životě ničím tak nezklamala. „Slibuji,“ vymáčknu ze sebe.

Pokývá hlavou a prudce mě obejme. „Zůstaň pod vozem,“ řekne.

Vmáčknu se pod vůz a opřu se o masivní dřevěné kolo, přitáhnu si kolena k bradě a nohy schovám pod šaty. Jsem v bezpečném úkrytu, schovávala jsem se tu už tisíckrát, když se na mě otec nebo strýc Niklaas zlobili. Tady na mě nikdo nemůže.

Slyším, jak se muži potichu domlouvají, a také tiché vzlyky dětí, asi malého Theunse a Mari. Zavřu oči a za chvíli všechny ruchy splynou se zvuky stepi.

Čekání mě uspává, a když zazní první rána z pušky, srdce ve mně poskočí. Slyším volání, pak výkřiky, hrozný zmatený hluk, úplně jiný než obvyklé zvuky tábora. Zpod vozu vidím, jak se táborem hemží nohy jako nohy obrovských mravenců.

Vidím tetu na kolenou, křičí, když ji probodnou bajonetem jako zvíře. Dívám se na ni a nemůžu tomu uvěřit. Určitě je to jen nějaká hra, jako když napodobuje strýčka Niklaase, tváří se přísně a mračí se, chodí kolem a hrozí na nás prstem. Všichni jsme se při tom váleli smíchy, tak legračně a zároveň přesně ho hrála. Vidím Dirka, kterého jsem měla odmala ráda, jak rozbíjí vojákovi hlavu kladivem. Otočí se a hledá dalšího, když ho srazí rána z pušky a ustřelí mu půl obličeje. Zase si zakryju oči.

Když je otevřu, vidím černého muže, jak sedí uprostřed tábora a prozpěvuje nad mrtvým tělem. Vojáci v červených uniformách chodí kolem, ale jako by ho nikdo neviděl. Podívám se na hlavu, kterou kolébá ve svých pažích, a vidím dlouhý šedivý plnovous. „Tati!“ vykřiknu.

Než si stačím uvědomit, co se děje, běžím k němu. Nějaká ruka se mě snaží chytit, ale já uhnu, zběsile utíkám, štiplavý pach střelného prachu v nose, po tváři mi tečou slzy, sliny a sople. „Tati!“ zase vykřiknu. Černý muž vzhlédne, jedno oko má úplně bílé. Zastavím se před ním, jeho výraz se nezmění, ani když hlasitě vykřiknu.

„Vyprovodil jsem ho zpěvem na onen svět,“ pronese tiše v afrikánštině. Kleknu si vedle něj a vezmu tátův obličej do dlaní. „Měl pravdu,“ řekne ten muž. „Musíš ho najít.“

Nějaká ruka mě chytne a vytáhne na nohy. Ten muž si vojáků nevšímá a znovu začne zpívat. Soustředím se na jeho hlubokou, táhlou píseň, když mě vojáci odvádějí.

Druhý den ráno se cítím dobře, navzdory genocidním snům a intenzivnímu bušení v čele. Jako by mi pavouk nakladl vajíčka mezi oči a malí pavoučci se mi snažili zavrtat do mozku. Jdu se vymočit na záchod, pak probudím Kylea a spolu se znovu podíváme na vizitku, kterou nám Jurij neochotně dal, než jsme ho zase paralyzovali a nechali ležet vedle jeho auta u řeky Liesbeeck.

Dr. Jackson Ronin – bylinkář a lovec nadpřirozených bytostí , stojí na vizitce, a na zadní straně dr. Ronin vám pomůže od zamoření skřety, namíchá vám nápoj lásky nebo vás zbaví špatného džudžu .

„Promiň, že poukazuju na takovou banalitu,“ prohlásí Kyle, „ale tenhle chlap nevypadá úplně seriózně.“

„Na tom nezáleží,“ namítnu. „Jurij říkal, že nám pomůže.“

„Jo, abys mu neucvaknul hlavu,“ řekne Kyle a spráskne ruce, jako by v nich držel nůžky.

„Máš nějakej lepší nápad?“

Kyle se na chvíli zamyslí a já skoro vidím, jak mu mikroprocesory v hlavě šrotujou. Ale nervové googlování vyjde naprázdno a on zakroutí hlavou.

„Já jdu,“ řeknu.

„ My jdeme,“ opraví mě. „Baxi, vím, že si myslíš, že to tady všechno vedeš a že musíš být drsnej a nemilosrdnej. Ale přiznal jsi mi, že někoho miluješ. To bych od tebe nikdy nečekal, vždycky jsi na to byl moc velkej cynik. Takže by sis teď pro změnu možná mohl nechat pomoct. Pomůžu ti najít Esmé.“

To je poprvé, co se s Kylem bavíme o citech. Jsme nejlepší kamarádi, ale naše přátelství stojí na hraní počítačových her dlouho do noci, společných obchodních cílech, ujetých filozofických debatách, sdílené lásce k mexickému jídlu a na schopnosti jeden druhého šíleně rozesmát. City nejsou naše parketa. Teda až doteď nebyly. Je to trochu chladné, já vím, ale teprve teď jsem objevil svou schopnost vcítit se do druhých lidí, takže mi dejte pokoj.

Vyplížíme se po schodech dolů, ale dole už je Rafe a s hlavou na stranu se na nás tázavě dívá. Podívá se na mě a klepne si na čelo. Kyle se na mě obrátí. „Bolí ho hlava?“

„Jak to mám sakra vědět?“ odseknu. Přeskočím posledních pár schodů a protáhnu se kolem Rafea. „Ty s náma nejdeš,“ sdělím mu. Vyrazíme rychle ke dveřím, ale Rafe jde za námi jako toulavý pes, kterému jste dali nažrat.

„Rafe, teď ne!“ obořím se na něj.

„Baxtere,“ ozve se shora máma. „Co se to tam dole děje?“

„Zdrž ho tady,“ zasyčím na Kylea. Otevřu dveře a Rafe se snaží jít za mnou, ale Kyle se před něj postaví. „Chci jít taky,“ zasyčí.

„Říkals, že mi chceš pomoct,“ podívám se na něj prosebně. „Tak ho tady prosím tě hlídej.“

„Poradíš si?“ zeptá se.

„Zvládnu to. Jen ho tady hlídej. Nepotřebuju, aby mi překážel.“

„Co mám říct vašim?“ zeptá se, rychle se otočí a chytí Rafea do kravaty. Rafe na mě zpod Kyleovy paže zírá vševědoucím okem.

„Hraj to na soucit,“ zašeptám. „Řekni, že jsem se šel projít nebo že jsem se šel pomodlit do kostela. Něco si vymysli, ale zdrž ho tady.“

Rychle dojdu na claremontské nádraží. Chvíli čekám, až si to přirachotí žlutošedý vlak, nastoupím a najdu si místo vedle tlusté ženské, která smrdí kadidlem, šedivé dredy jí drží pohromadě obrovská sluchátka, ze kterých tucá trance.

Zavřu oči a otevřu je, když slyším, jak se uličkou šine slepý žebrák. Zpívá spirituál, tu píseň o květinách a jasném ránu a o Ježíšovi, kterou zpívají vždycky. Vytáhnu z kapsy minci a rozpačitě ji hodím do kelímku. Vlak rachotí stanicemi v rychlém sledu, až dorachotí na hlavní nádraží. Podívám se doleva a vidím tmavé zdi hradu Dobré naděje, roztažené jako ramena obří žulové hvězdice.

Vždycky jsem to místo nenáviděl, ale teď ve mně vyvolává neurčitý paranoidní pocit, který se mi šíří z vnitřností až do čela, které svědí a buší v něm ještě víc. Musím se nutit, abych si nerozškrábal tvář až do masa.

Zchátralá, stará kancelářská budova je kousek od nádraží. Jmenuje se Flamingo, jenomže „a“ a „m“ už dávno upadly, takže teď je to Flingo.

U dveří stojí hlouček chlapů v teplákovkách, šeptem na půl huby nabízejí trávu, koks, tripy a houbičky, očima vytrvale sledujou ulici.

Zamumlám nějakou výmluvu a zatlačím na špinavé lítačky, musím do nich pořádně strčit, aby se otevřely do šedivé, čpavkem prosycené haly. Najdu výtah a párkrát zmáčknu knoflík. Nic. Nic. Vzdám to a vezmu to po schodech. Překročím černou kočku, která je buď mrtvá, nebo neuvěřitelně líná.

Páté patro je úplně prázdné až na šilhavou uklízečku, která si na schodech vykládá pasiáns. Zamračí se, když jí překročím karty. Projdu kolem několika dveří, až dojdu k číslu 56. Na dveřích je přes šablonu nastříkaný nápis „Jackie Ronin – bylinkář a lovec nadpřirozených bytostí“. Pod nápis writeři načmárali fixem „Koho zavoláš?“ a špatnou reprodukci loga Krotitelů duchů . Dvakrát klepnu.

„Říkal jsem ti, že nájem budu mít příští úterý, ty libanonská pijavice,“ zachraplá to zevnitř.

„Hledám Jackieho Ronina,“ zakřičím.

„Jsi z berňáku?“ ozve se hlas.

„Ne.“

„Spal jsem s tvou manželkou nebo sestrou?“

„Ne.“

Dlouhá pauza. „Tak je otevřeno.“

Vevnitř na uváleném plesnivém gauči uprostřed místnosti sedí asi čtyřicetiletý chlap, vypadá ztrhaně a z pusy mu visí cigareta. Naklání se nad hrací deskou Monopolů a pečlivě pokládá na jedno políčko malý červený hotel.

„Vy jste doktor Jackson Ronin?“ zeptám se.

„Pokud vím, tak jo,“ ozve se, ale nezvedne hlavu. Podrážděně mi naznačí, abych se posadil na špinavé sklápěcí křeslo naproti němu. Opatrně z křesla odstraním sendvič a uraženou hlavu keramického buddhy, než si do něj sednu.

Chlap hodí kostkami a padnou mu dvě jedničky.

„Hadí oči,“ zasyčí a posune malého stříbrného psa o dva bloky dopředu. Vypadá to, že to bude chvíli trvat.

Rozhlédnu se. Kancelář je spíš jako byt. V kuchyni nalevo svítí jediná žárovka, která osvětluje fakt, že kuchyně je opravdu malá a špinavá. Napravo je ložnice a vepředu něco jako kancelář.

Obývák připomíná smetiště. V rozích stojí vratké hromady starých novin a časopisů. Je tam stará dřevěná televize s rozbitou obrazovkou a nad ní hnije špatně vycpaná losí hlava. Výhružně na mě zírá.

Jsem si celkem jistý, že v nejednom feťáckém doupěti najdete lepší bytový design. Ronin vypadá, jako by v tomhle apartmá organicky vybujel jako nějaká plíseň, lidská varianta něčeho, co byste našli pod dřezem.

Jeho tvář má konzistenci staré houby. Velký orlí nos vypadá, jako by mu ho párkrát zlomili a nikdy nenarovnali, něco jako rozeklaný skalní výčnělek, který dodává jeho tváři čarodějnickou fazonu. Na dlouhých narezlých, prošedivělých vlasech má bílou tenisovou čelenku s neonově zeleným nápisem „Sport Activ“. Z levého lalůčku mu visí dlouhé hnědočerné péro a impozantní zrzavý plnovous má spletený do dlouhého ocásku.

Znovu hodí kostkami, padne mu pětka a trojka. Vezme malý stříbrný cylindr a posune ho o osm políček. Cylindr přistane na místě zamořeném hotely. Ronin zakleje a převrátí hrací desku. Kostky, žetony a karty se rozletí po místnosti. Zdá se, že si mě najednou všiml. Podívá se na mě, zrzavé housenky jeho obočí se mu slezou uprostřed zamračeného čela.

„Chceš mi něco prodat?“ otáže se unaveně.

„Ne, potřebuju...“

„Já potřebuju na vzduch,“ zavrčí, zvedne se a odkráčí k oknu. Otevře ho a vyleze na zrezavělé požární schodiště, které tak tak drží na zdi budovy.

„Musím s váma mluvit,“ zakřičím za ním.

„Máš nějakou nemoc, která ti brání jít ven?“ nakoukne dovnitř oknem.

„Ne, jen bych radši, kdybysme...“

„Nejseš jeden z těch bubliňáků, že ne? Jednoho jsem viděl v televizi. Mohl žít jen v takový bublině, protože bacily a podobný svinstvo by ho zabily.“

„Ne, nejsem bubliňák.“

„Tak jestli se mnou chceš mluvit, budu na střeše.“

Sakra. Začínám mít pocit, že to nebude tak jednoduché, jak jsem doufal. Opřu se rukama o parapet a protáhnu se ven, nohy spustím na starou železnou římsu.

Železo pod mou váhou zaskřípe.

Opatrně jdu ke schodům, při každém vrzavém kroku sebou trhnu a nutím se nedívat dolů do uličky pod sebou. Konečně vylezu na poslední rezavý schod a s opravdovým pocitem úlevy se vyšplhám na střechu.

Ta je pokrytá rostlinami. Pod zástěnou rostou desítky orchidejí a za nimi rozeznávám známý šesticípý list marihuany. V rohu ve voliéře z pletiva se na slunci naparuje hrstka holubů.

„Máš dvě minuty. Jestli se mi pokusíš prodat smlouvu na mobil nebo mě seznámit s učením Hare Kršny, tvoje tělo nikdy nenajdou,“ prohlásí Ronin věcně.

„Chacha,“ zasměju se bez nadšení.

Tázavě se na mě podívá. „Je ti něco k smíchu?“

Sundá si baloňák, pod ním se ukáže špinavé tílko a staromódní kšandy připnuté k proužkovaným kalhotám od obleku. Je pořádně potetovanej. Levé předloktí mu zdobí nějaké vojenské insignie se štítem a zkříženými meči, na zátylku mu z výstřihu tílka vykukuje nějaký nápis v zubatém tajemném písmu a z pravého bicepsu se chlípně usmívá nahá ženská. „Počkej, až uvidíš, co dělá, když ho zatnu,“ zakření se.

Teprve teď si všimnu brokovnice s upilovanou hlavní, která mu visí v dlouhém pouzdře na boku. Vytáhne brokovnici z pouzdra a se zbožnou úctou ji položí na střechu. Pažba je z tmavého leštěného dřeva a na dvojité chromované hlavni je rytina, na které se do zvláštního obrazce splétají mořské panny, trpaslíci a nějaká divná obluda. „Pěkná, co?“ zavrní a pohladí pušku. „Jmenuje se Vojáček. Dotkni se jí, a vyrvu ti slinivku z těla.“

„No jasně,“ přitakávám. Zbraně se nedotknu.

„Co pro tebe můžu udělat, mladej?“ otáže se Ronin, protáhne se a dívá se na smogem zahalené centrum města.

„Jmenuju se Baxter Zevcenko,“ řeknu, „a hledám svou přítelkyni.“

Zapálí si další cigaretu a postaví se do bojového postoje. Cigareta mu visí z koutku, jako by byl nějaký kung-fu Keith Richards. „Je Bulharka a má ráda latex?“ zeptá se.

„Ne,“ řeknu.

„Tak to jsem ji neviděl.“

Natáhne ruku jako spár a provede sérii úderů, které by zaručeně způsobily pořádnou škodu na jícnu, kdyby je použil na člověku. Udělá provaz a pořádně si šlukne z cigarety.

„V kapse mého kabátu,“ řekne a ukáže cigaretou na svůj baloňák.

Jdu tam a zalovím rukou v kapse, narazím na něco tvrdého a vytáhnu to. Je to ocelová placatka v koženém pouzdře. Přejdu k Roninovi, který si spokojeně hoví v provazu, a podám mu ji. Chytne ji, odzátkuje a dá si pořádného loka.

„Je devět ráno,“ upozorním.

„Jsi snad nějakej mluvící budík?“ otře si pusu hřbetem ruky.

„Co to vůbec děláte?“ řeknu. „Opravdu s váma potřebuju mluvit.“

„Drtivou opilou nesmrtelnou pěst,“ odpoví, potáhne z cigarety, vytrčí paže před sebe a vyfoukne kouř. „Vymysleli to v Chrámu nefritového stvolu v Číně. Povím ti, ty mrňavý hajzlíci vytvořili nejbrutálnější bojový styly na světě.“

„Za pár let nejspíš budou vládnout světu,“ odtuším. „Možná byste měl být trochu politicky korektnější.“

„Ne Číňani, vole,“ opraví mě Ronin. „Trpaslíci. Chrám nefritového stvolu byl ve 14. století trpasličí klášter.“

„Trpaslíci?“ řeknu.

„Poslyš, mladej,“ začne Ronin, zvedne se z provazu na jednu nohu, nad hlavou švihá ze strany na stranu rukou jako jedovatým škorpioním ocasem, „vymáčkni se konečně, nebo vypadni z mý střechy.“

„Někdo unesl mou přítelkyni,“ řeknu.

Pokýve hlavou. „To se stává.“

„Vy se přece zabýváte zvláštními jevy, ne?“ zeptám se.

„Nechci ti brát ty tvoje zhýčkaný měšťácký iluze, ale únosy nejsou v tomhle městě zas tak zvláštní.“

„Tohle je jiný,“ řeknu.

Obrátí oči v sloup, pak se otočí a napřáhne ruce před sebe jako dračí spáry. Je to tím efektnější, že z nosu vyfoukne oblak cigaretového kouře. „Dej mi pokoj,“ odsekne. „Tvá holka nejspíš utekla nebo v nejhorším případě ji unesli obchodníci s orgánama, který chtěj prodat její ledvinu na černým trhu. V každým případě to není můj problém.“

„Našel jsem tohle,“ vytáhnu z kapsy zářící zub.

Zapotácí se ve svém kung-fu postoji, až skoro upadne. Chytne mě za ruku, sebere zub a prohlíží si ho proti světlu, jako by oceňoval starožitnost. „To je ovšem jiná.“

O deset minut později už jsme v jeho kanceláři. Ronin sedí na kancelářské židli, nohy na starém psacím stole. Jeho rozcuchané zrzavé vlasy skoro nejsou vidět za hromadami složek, ze kterých se na podlahu sypou zažloutlé ožmoulané papíry. Nemůžu si nevšimnout, že přes některé jsou červeně natištěná slova „Poslední výzva“ a „Nezaplaceno“. Na regálu za ním se válí různé staré vědecké přístroje – kádinky, lahvičky, mosazné trubičky.

„Takže mi pomůžete?“ zeptám se. Hlava mi třeští a migréna se mi nelítostně proboxovává do mozku. „Jste přece doktor přes tyhle věci, ne?“

Zašklebí se. „Nejsem tak úplně doktor,“ řekne. „Mám spíš doktorát ze školy života a specializaci ze školy tvrdých zkušeností.“

„Jasně,“ já na to. „S čestným doktorátem ze školy špatných drog.“

Zamračí se. „Jak o tom víš?“

Odsunu ze stoličky štos zaprášených časopisů a posadím se. „Nic nevím. Hele, je mi jedno, jestli jste opravdu doktor, nebo ne. Zajímá mě, jestli mi můžete pomoct najít mou holku.“

Migréna mi zvoní v uších, tisknu si ruce na spánky. V břiše mi čvachtá nevolnost a málem spadnu ze židle.

„Bolí tě hlava?“ zeptá se.

Přikývnu.

„Na každýho to někdy přijde,“ prohlásí. Ukáže na placatku na stole. „I když na někoho víc a na někoho míň.“

Otevře šuple a na štos papírů položí černou plátěnou tašku. Je velká asi jako kuželková koule a je na ní vytkaný stříbrný nápis. „Nemám chuť hrát Dungeons & Dragons,“ řeknu.

Odfrkne si, strčí pracku do tašky a přehrabuje se v ní. Vytáhne zkroucený černý kořen. „Žvýkej to.“

„Ne, díky,“ odmítnu. „Ale kodein by se hodil.“

„Žvýkej to,“ opakuje a přistrčí mi kořen k obličeji.

„Jasně, a pak se proberu ve sklepě pocákanej svou vlastní krví. Ten film jsem viděl.“

„Chceš říct, že mi nevěříš?“ zeptá se Ronin. „Když nevěříš, že ti pomůžu s bolestí hlavy, jak mi doprdele chceš věřit, že ti najdu tu tvou milovanou chudinku?“

„Nepomůžete mi, když nebudu žvýkat ten váš kořen?“ ujasním si.

„Přesně tak,“ řekne.

Povzdechnu si, natáhnu se přes stůl, shrábnu kořen a na zkoušku ho očuchám. Páchne zatuchlinou. Trochu si ukousnu. Chutná jako staré ponožky. „Tak,“ řeknu.

Zašklebí se a uvelebí se na židli. „Bolest hlavy tě za chvíli přejde.“ Krámuje v tašce a pak vytáhne kožený pytlík, ve kterém je injekční stříkačka a tři lahvičky s nějakou tekutinou.

„No tak prr,“ zarazím ho. „Nemůžete počkat, až budu pryč?“

Vyhrne si tílko a zapíchne si jehlu do břicha. „To je na cukrovku, hovado,“ řekne. „Měj trochu úcty k chronikovi.“

„Aha,“ řeknu. Napětí v hlavě začíná ustupovat.

Když jehla vjede do břicha, Ronin sebou škubne. „Nikdy si na to nezvyknu,“ pronese. Dá svoje cukrovkářské nádobíčko zpátky do pytlíku a vezme zub ze stolu. Opatrně ho položí do starého mosazného mikroskopu na polici za sebou. Šteluje malé číselníky a kolečka. „Jo, jo, jo. Máme tady pravej obambí zub,“ obočí mu údivem poskakuje po čele nahoru a dolů. „To je ale zajímavý. A v souvislosti s únosem.“ Nevěřícně zakroutí hlavou.

„Promiňte,“ řeknu, „ale co je to Obambo?“

„To je naprosto rozumná otázka,“ odtuší. „I když odpověď se ti možná bude zdát naprosto iracionální.“

„Zkuste to,“ vyzvu ho.

„Hlavně si pamatuj, že ses ptal,“ řekne. „Obambo. Zářící. Ve většině Afriky se jim říká přízraky, duchové nebo zjevení. Teda říkalo se jim tak. Všechny je ulovili a pozabíjeli. Misionáři tvrdili, že domorodci je začali uctívat jako modly, takže bylo potřeba je vymýtit. Některý lidi povídali, že jsou to děti Lucifera, světlonoši a padlí andělé. A ty, co nedostali misionáři a vesničani, ty dostali Podivní.“

„Duchové?“ zvolám. „To si snad děláte srandu.“ Zatváří se udiveně a podívá se na mě zpoza stolu. „Přišels za lovcem nadpřirozených bytostí, tak cos čekal?“

„Duchové mají mou přítelkyni? Prosím vás...“

„Nejsou to opravdoví duchové. Kdyby byli, tak to bys měl fakt smůlu.“

„Když to nejsou duchové, co teda jsou? A proč unesli mou holku? Děláte si ze mě prdel, co? Je to nějakej vtip?“

Ronin si povzdychne. „A tak je to vždycky. Přijdou k člověku, co má na dveřích napsaný ‚Lovec nadpřirozených bytostí‘. Řeknu jim, že mají problém s nadpřirozenou bytostí, a oni na mě koukají jako na blázna.“

„Jen se snažím pochopit, co mi říkáte,“ povím.

Ronin zvedne ruce, jako by prosil bohy o trpělivost. „Snažím se ti říct, kdybys na chvíli zavřel hubu, že tohle je jasně obambí zub. Lehká záře kolem hran zubu je pro jejich druh typická.“

„Takže tyhlety věci září?“ řeknu. „Jako že vydávají světlo?“

„No nejsi ty překvapivě hlubokej intelektuál?“ řekne Ronin. „Ano, Obambové září. Jako že nepřetržitě vydávají neonovou atmosféru.“ Rukou si hladí culík na bradě. „Mně teď hlavně dělá starost, že se všeobecně ví, že jsou vyhynulí.“

„Takže teď říkáte, že mou holku drží vyhynulej duch?“

„Neříkám nic, mladej,“ řekne. „Ty mi říkáš, že jsi našel tenhle zub. Já ti jen říkám, co to je.“

„Jestli jedna z těch zářících potvor má Esmé, tak potřebuju vaši pomoc,“ řeknu.

Zamračí se a znovu zaloví ve své černé tašce. Vytáhne z tašky domino, kost a starý klíč. „Musím se poradit s předky, než se rozhodnu, jestli ti pomůžu.“

„Prosím vás!“ zvolám, postavím se a opřu se rukama o jeho stůl. „Krmíte mě těmahle nesmyslama, co jsem sem přišel, a dokonce přiznáváte, že ani nejste opravdovej doktor. Šel bych pryč, ale jste jedinej, kdo mi dokázal říct, co je ten zářící zub. Prosím vás, přestaňte s těma blbostma a pomozte mi.“

Ronin povytáhne jedno obočí. „Ty nevěříš na své předky? Nevěříš, že ti v minulosti mají větší vliv než ti v přítomnosti?“

„Ne,“ řeknu, „nevěřím.“

Pokrčí rameny. „To je jedno. Předkové jsou tady, ať na ně věříš nebo ne.“

„Tak jo, dobře,“ rezignuju. „Udělejte si ty svoje čáry máry. A pak mi pomůžete najít Esmé?“

Vlídně se usměje. „Když předkové budou chtít.“

Zatřese těmi třemi věcmi v dlaních a hodí je ho vzduchu. Vyletí nahoru a pak dopadnou, všechny tři se točí jako draci ve větru. Klíč dopadne na stůl s kovovým cinknutím a ukazuje na mě. Kost se odrazí od hromady papírů a přistane na klíči. Domino přeletí přes stůl, pak se obrátí a zastaví se přesně na hraně stolu.

Ronin se dostal do nějakého tranzu. Víčka se mu divoce třesou a jazyk mu visí mezi rozevřenými rty. Nakloním se, abych viděl, jestli to jen hraje. „Válečné vozy byly nalezeny a budou odemčeny,“ řekne a pak s heknutím spadne dopředu a smete přitom na zem hromadu papírů.

„Bravo,“ řeknu a pomalu mu zatleskám. „To bylo pěkný divadýlko.“ Když nic jiného, přinejmenším dokázal, že už tady nejsem největší magor. Ronin si narovná čelenku na hlavě a dívá se na mě svýma letlampovýma modrýma očima.

„Tak pomůžete mi, nebo ne?“ zeptám se.

„Mladej,“ nakloní se přes stůl, „myslím, že já jsem jedinej, kdo ti může pomoct.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .