Obálka

Patitul

CIVILNÍ PROCES

I

ŘÍZENÍ SPORNÉ

Titul

CIVILNÍ PROCES
ŘÍZENÍ SPORNÉ

Občanský soudní řád

(§ 1 až 250l)

Zákon
o rozhodování některých
kompetenčních sporů

Petr Lavický a kolektiv

PRAKTICKÝ KOMENTÁŘ

Vzor citace

Vzor citace: Lavický, P. a kol. Občanský soudní řád (§ 1 až 250l).
Řízení sporné. Praktický komentář.

Praha: Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016, s. 1116.

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Lavický, Petr

Civilní proces. Řízení sporné : Občanský soudní řád (§ 1 až 250l),
Zákon o rozhodování některých kompetenčních sporů / Petr Lavický
a kolektiv. – 1. vydání. – Praha : Wolters Kluwer, 2016. – 1116 stran. –
(Praktický komentář)

Právní stav publikace: k 1.1. 2016

ISBN 978-80-7478-986-1 (vázáno)

347.9 * 347.919 * (437.3)

– občanské soudní řízení – Česko

– sporné řízení – Česko

– zákony

– komentáře

347.9 – Občanské soudní řízení. Soudnictví [16]

Právní stav publikace: k 1. 1. 2016

Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016

ISBN 978-80-7478-986-1 (váz)

ISBN 978-80-7478-987-8 (e-pub)

www.wolterskluwer.cz

Obsah

Seznam autorů

Přehled ustanovení komentovaných jednotlivými autory

Seznam zkratek

Přehled citovaných právních předpisů

Předmluva

OBČANSKÝ SOUDNÍ ŘÁD

(§ 1 až 250l)

Část první Obecná ustanovení (§ 1 až 58)

Hlava první Základní ustanovení (§ 1 až 6)

Hlava druhá Soudy (§ 7 až 17)

Pravomoc (§ 7)

Příslušnost (§ 9 až 12)

Vyloučení soudců (§ 14 až 17)

Hlava třetí Účast na řízení (§ 18 až 35a)

Účastnící (§ 18 až 21b)

Zástupci účastníků (§ 22 až 35a)

a) na základě zákona (§ 22 a 23)

b) na základě plné moci (§ 24 až 28a)

c) na základě rozhodnutí (§ 29 až 35a)

Hlava čtvrtá Úkony soudu a účastníků (§ 36 až 58)

Úkony soudu (§ 36 až 40b)

Úkony účastníků (§ 41 až 44)

Doručování (§ 45 až 50l)

Předvolání a předvádění (§ 51 a 52)

Pořádkové opatření (§ 53 a 54)

Lhůty (§ 55 až 58)

Literatura k části první

Část druhá Činnost soudu před zahájením řízení (§ 67 až 78g)

Hlava první Předběžná řízení (§ 67 až 69)

Smírčí řízení (§ 67 až 69)

Hlava druhá Předběžná opatření a zajištění důkazu (§ 74 až 78g)

Předběžná opatření (§ 74 až 77a)

Zajištění důkazu (§ 78 a 78a)

Zajištění předmětu důkazního prostředku ve věcech týkajících se práv z duševního vlastnictví (§ 78b až 78g)

Literatura k části druhé

Část třetí Řízení v prvním stupni (§ 79 až 180)

Hlava první Průběh řízení (§ 79 až 119a)

Zahájení řízení (§ 79 až 83)

Místní příslušnost (§ 84 až 89a)

Účastníci (§ 90 až 93)

Úkony účastníků ve věci samé (§ 95 až 99)

Průběh řízení (§ 100 až 102)

Zkoumání podmínek řízení (§ 103 až 106)

Překážky postupu řízení (§ 107 až 111)

Spojení věcí (§ 112)

Příprava jednání (§ 114 až 114c)

Jednání (§ 115 až 119a)

Literatura k části třetí, hlavě první

Hlava druhá Dokazování (§ 120 až 136)

Důkazní povinnost (§ 120 a 121)

Provádění důkazů (§ 122 až 124)

Důkazní prostředky (§ 125 až 131)

Hodnocení důkazů (§ 132 až 136)

Literatura k části třetí, hlavě druhé

Hlava třetí Náklady řízení (§ 137 až 151)

Druhy nákladů řízení (§ 137 až 139)

Placení nákladů řízení (§ 140 a 141)

Náhrada nákladů řízení (§ 142 až 150)

Rozhodnutí o nákladech řízení (§ 151)

Hlava čtvrtá Rozhodnutí (§ 152 až 175)

Rozsudek (§ 152 až 166)

Usnesení (§ 167 až 171)

Platební rozkaz (§ 172 až 175)

Literatura k části třetí, hlavě čtvrté

Hlava pátá Zvláštní ustanovení (§ 176 až 180)

Řízení o žalobě z rušené držby (§ 176 až 180)

Literatura k části třetí, hlavě páté

Část čtvrtá Opravné prostředky (§ 201 až 243g)

Hlava první Odvolání (§ 201 až 226)

Podání odvolání (§ 201 až 204)

Náležitosti odvolání (§ 205 až 205b)

Účinky odvolání (§ 206)

Vzdání se odvolání a jeho vzetí zpět (§ 207)

Úkony soudu prvního stupně (§ 208 až 210a)

Řízení u odvolacího soudu (§ 211 až 216)

Rozhodnutí o odvolání (§ 218 až 223)

Náklady odvolacího řízení (§ 224)

Další průběh řízení (§ 225 a 226)

Hlava druhá Žaloba na obnovu řízení a pro zmatečnost (§ 228 až 235i)

Přípustnost (§ 228 až 231)

Podání žaloby (§ 232 až 235)

Řízení a rozhodnutí o žalobě (§ 235a až 235g)

Řízení a rozhodnutí po povolení obnovy nebo po zrušení rozhodnutí (§ 235h a 235i)

Hlava třetí Dovolání (§ 236 až 243g)

Přípustnost dovolání (§ 236 až 239)

Podání dovolání (§ 240 až 241a)

Úkony soudu prvního stupně (§ 241b)

Řízení u dovolacího soudu (§ 242 až 243b)

Rozhodnutí o dovolání (§ 243c až 243g)

Literatura k části čtvrté, hlavě třetí

Část pátá Řízení ve věcech, o nichž bylo rozhodnuto jiným orgánem (§ 244 až 250l)

Hlava první Obecná ustanovení (§ 244 a 245)

Hlava druhá Podání žaloby (§ 246 až 248)

Hlava třetí Řízení o žalobě (§ 249 až 250l)

Příslušnost (§ 249 až 250a)

Projednání žaloby (§ 250b až 250f)

Hlava čtvrtá Rozhodnutí o žalobě (§ 250g až 250l)

Literatura k části páté, hlavě čtvrté

Zákon č. 131/2002 Sb., o rozhodování některých kompetenčních sporů

Pravomoc (§ 1)

Zvláštní senát (§ 2)

Návrh na zahájení řízení a účastníci řízení (§ 3)

Užití soudního řádu správního (§ 4)

Rozhodnutí zvláštního senátu (§ 5)

Kompetenční spory projednávané podle o. s. ř. (§ 6)

Zrušovací ustanovení (§ 7)

Účinnost (§ 8)

Seznam autorů

Vedoucí autorského kolektivu:

JUDr. Petr Lavický, Ph. D., katedra občanského práva Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně

Autoři:

JUDr. Jana Bílková, asistentka soudce Ústavního soudu

JUDr. Kateřina Čuhelová, Ph. D., soudkyně Krajského soudu v Brně

JUDr. Ing. Radovan Dávid, Ph. D., katedra občanského práva Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně

JUDr. Bohumil Dvořák, Ph.D., katedra občanského práva Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze, soudce Obvodního soudu pro Prahu 9

JUDr. Jiří Hrádek, Ph. D., Centrum právní komparatistiky Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Mgr. Miloslav Hrdlička, katedra občanského práva Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně

JUDr. Radim Chalupa, Ph. D., katedra občanského práva Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně, advokát

Vít Jakšič, předseda senátu Krajského soudu České Budějovice, pobočka Tábor

Mgr. Ingrid Kovářová Kochová, Ph. D., soudkyně okresního soudu v Olomouci

Mgr. Michal Králík, Ph. D., předseda senátu Nejvyššího soudu

Mgr. Martin Lebeda, advokát

Mgr. Tereza Pondikasová, katedra občanského práva Právnické fakulty Masarykovy univerzity, asistentka soudce Nejvyššího soudu

JUDr. Jiří Spáčil, CSc., předseda senátu Nejvyššího soudu

Mgr., Bc. Martina Šuláková, justiční čekatelka Okresního soudu ve Svitavách

Mgr. Jiří Vašíček, soudce Krajského soudu v Brně

JUDr. Petr Vojtek, předseda senátu Nejvyššího soudu

Přehled ustanovení komentovaných jednotlivými autory

OBČANSKÝ SOUDNÍ ŘÁD

§ 1 až 250l

Část první Obecná ustanovení

§ 1 až 6 JUDr. Petr Lavický, Ph. D.

§ 7 až 12 JUDr. Jiří Hrádek, Ph. D.

§ 14 až 17 JUDr. Jana Bílková

§ 18 až 21b JUDr. Bohumil Dvořák, Ph. D.

§ 22 až 32 Mgr. Miloslav Hrdlička

§ 35 až 35a JUDr. Ing. Radovan Dávid, Ph. D.

§ 36 až 58 JUDr. Martina Šuláková

Část druhá Činnost soudu před zahájením řízení

§ 67 až 69 JUDr. Bohumil Dvořák, Ph. D.

§ 74 až 78g JUDr. Kateřina Čuhelová, Ph. D., Mgr. Tereza Pondikasová

Část třetí Řízení v prvním stupni

§ 79 až 83 JUDr. Bohumil Dvořák, Ph. D.

§ 84 až 89a JUDr. Jiří Hrádek, Ph. D.

§ 90 až 99 JUDr. Bohumil Dvořák, Ph. D.

§ 100 a 101 Mgr. Michal Králík, Ph. D., Mgr. Jiří Vašíček

§ 102 JUDr. Kateřina Čuhelová, Ph. D., Mgr. Tereza Pondikasová

§ 103 až 106 JUDr. Jiří Hrádek, Ph. D.

§ 107 a 107a JUDr. Bohumil Dvořák, Ph. D.

§ 109 až 119a Mgr. Michal Králík, Ph. D., Mgr. Jiří Vašíček

§ 120 až 136 JUDr. Petr Lavický, Ph. D.

§ 137 až 151 Mgr. Ingrid Kovářová Kochová, Ph. D.

§ 152 až 154 JUDr. Bohumil Dvořák, Ph. D.

§ 155 až 158 JUDr. Petr Lavický, Ph. D.

§ 159 a 159a JUDr. Bohumil Dvořák, Ph. D.

§ 160 až 171 JUDr. Petr Lavický, Ph. D.

§ 172 až 175 JUDr. Radim Chalupa, Ph. D.

§ 176 až 180 JUDr. Jiří Spáčil, CSc.

Část čtvrtá Opravné prostředky

§ 201 až 226 Vít Jakšič

§ 228 až 235i Mgr. Martin Lebeda

§ 236 až 243g JUDr. Petr Vojtek

Část pátá Řízení ve věcech, o nichž bylo rozhodnuto jiným orgánem

§ 244 až 250l JUDr. Milan Podhrázký, Ph. D.

ZÁKON O ROZHODOVÁNÍ NĚKTERÝCH KOMPETENČNÍCH SPORŮ

§ 1 až 8 JUDr. Jiří Hrádek, Ph. D.

Seznam zkratek

advokátní tarif vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif)

autorský zákon zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon)

c. ř. s. zákon č. 113/1895 ř. z., o soudním řízení v občanských rozepřích právních (civilní řád soudní)

exekuční řád, ex. řád zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů

insolvenční zákon, ins. zák., IZ zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

jednací řád, jedn. ř. vyhláška ministerstva spravedlnosti České republiky č. 37/1992 Sb., o jednacím řádu pro okresní a krajské soudy

kancelářský řád, v. k. ř. instrukce Ministerstva spravedlnosti č. 505/2001-Org., kterou se vydává vnitřní a kancelářský řád pro okresní, krajské a vrchní soudy

katastrální zákon zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

Listina usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

nařízení 1896 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 ze dne 12. prosince 2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu

nařízení Brusel I bis nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech

nařízení Řím I nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I)

notářský řád zákon České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

notářský tarif vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 196/2001 Sb., o odměnách a náhradách notářů, správců pozůstalosti a Notářské komory České republiky (notářský tarif)

občanský zákoník, obč. zák. zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obč. zák. zák. č. 40/1964 zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

o. s. ř. zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. s. ř. zák. č. 142/1950 zákon č. 142/1950 Sb., o řízení ve věcech občanskoprávních (občanský soudní řád)

správní řád zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

trestní řád, tr. řád zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

Úmluva Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb.)

Ústava ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

z. m. p. s. zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém

z. o. k. zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

z. ř. s zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zák. el. úk. zákon č. 300/2008 Sb., o elektronických úkonech a autorizované konverzi dokumentů

zák. o advokacii zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii

zák. o bankách zákon č. 21/1992 Sb., o bankách

zák. o elektronických komunikacích zákon č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o elektronických komunikacích)

zák. o evidenci obyvatel zákon č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel a rodných číslech a o změně některých zákonů (zákon o evidenci obyvatel)

zák. o inv. společnostech a inv. fondech zákon č. 240/2013 Sb., o investičních společnostech a investičních fondech

zák. o mediaci zákon č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů (zákon o mediaci)

zák. o ochr. spotř. zákon č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele

zák. o ochraně utajovaných skutečností zákon č. 412/2005 Sb., o ochraně utajovaných informací a o bezpečnostní způsobilosti

zák. o patentových zástupcích zákon č. 417/2004 Sb., o patentových zástupcích a o změně zákona o opatřeních na ochranu průmyslového vlastnictví

zák. o pojišťovnictví zákon č. 277/2009 Sb., o pojišťovnictví

zák. o přeměnách zákon č. 125/2008 Sb., o přeměnách obchodních společností a družstev

zák. o přestupcích zákon České národní rady č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zák. o rozhodčím řízení zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

zák. o soud. poplatcích zákon České národní rady č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích

zák. o soudech a soudcích zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích)

zák. o státním zastupitelství zákon č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství

zák. o Ústavním soudu zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

zák. o veřejných rejstřících zákon č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob

zák. o Všeobecné zdravotní pojišťovně zákon České národní rady č. 551/1991 Sb., o Všeobecné zdravotní pojišťovně České republiky

zák. o vyšších soudních úřednících zákon č. 121/2008 Sb., o vyšších soudních úřednících a vyšších úřednících státního zastupitelství a o změně souvisejících zákonů

zák. o  vyvlastnění zákon č. 184/2006 Sb., o odnětí nebo omezení vlastnického práva k pozemku nebo ke stavbě (zákon o vyvlastnění)

zák. o zaměstnaneckých pojišťovnách zákon České národní rady č. 280/1992 Sb., o resortních, oborových, podnikových a dalších zdravotních pojišťovnách

zákoník práce zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

živnostenský zákon zákon č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon)

R, Rc, Rt Rozhodnutí a stanoviska uveřejněná ve Sbírce rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu

Sb. NS Sbírka rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu

Sb. ÚS, SbNU Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu

S I – S IV Sborník rozhodnutí a stanovisek Nejvyšších soudů ČSSR, ČSR a SSR

Soubor Soubor rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu

Vážný Sbírka rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu (Vážného sbírka)

AdN Ad Notam

BA Bulletin advokacie

PrRo Právní rozhledy

SoJ Soudní judikatura z oblasti občanského,

obchodního a pracovního práva

SoRo Soudní rozhledy

ZZP Zeitschrift für Zivilprozess

Přehled citovaných právních předpisů

Vídeňská úmluva o diplomatických stycích (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 157/1964 Sb.)

Vídeňská úmluva o konzulárních stycích (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 32/1969 Sb.)

Úmluva o zřízení Světové organizace duševního vlastnictví (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 69/1975 Sb.)

Mezinárodní pakt o občanských a politických právech (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 120/1976 Sb.)

Úmluva o zvláštních misích (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 40/1987 Sb.)

Úmluva o právech dítěte (sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 104/1991 Sb.)

Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb.)

Smlouva mezi Československou socialistickou republikou a Socialistickou federativní republikou Jugoslávií o úpravě právních vztahů ve věcech občanských, rodinných a trestních (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 207/1964 Sb.)

Smlouva mezi Československou socialistickou republikou a Svazem sovětských socialistických republik o právní pomoci a právních vztazích ve věcech občanských, rodinných a trestních (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 95/1983 Sb.)

Smlouva mezi Československou socialistickou republikou a Korejskou lidově demokratickou republikou o vzájemné právní pomoci ve věcech občanských, rodinných a trestních (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 93/1989 Sb.)

Smlouva o fungování Evropské unie

Listina základních práv Evropské unie

nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení

nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech

nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech

nařízení Rady (ES) č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech

nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se zavádí evropský exekuční titul pro nesporné nároky

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 ze dne 12. prosince 2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007 ze dne 13. listopadu 2007 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech („doručování písemností“) a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1348/2000

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I)

nařízení Rady (ES) č. 4/2009 ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností

nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech

směrnice Rady 93/7/EHS ze dne 15. března 1993 o navracení kulturních statků neoprávněně vyvezených z území členského státu

směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách

směrnice Rady 97/80/ES ze dne 15. prosince 1997 o důkazním břemenu v případech diskriminace na základě pohlaví

směrnice Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ

směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o dodržování práv duševního vlastnictví

směrnice Rady 2004/113/ES ze dne 13. prosince 2004, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s muži a ženami v přístupu ke zboží a službám a jejich poskytování

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/52/ES ze dne 18. června 2009 o minimálních normách pro sankce a opatření vůči zaměstnavatelům neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/7/EU ze dne 16. února 2011 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích

ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

ústavní zákon č. 347/1997 Sb., o vytvoření vyšších územních samosprávných celků a o změně ústavního zákona České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

zákon č. 113/1895 ř. z., o soudním řízení v občanských rozepřích právních (civilní řád soudní)

zákon č. 142/1950 Sb., o řízení ve věcech občanskoprávních (občanský soudní řád)

zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zákon č. 3/1918 Sb., o nejvyšším správním soudě a o řešení kompetenčních konfliktů

zákon č. 191/1950 Sb., směnečný a šekový

zákon č. 65/1952 Sb., o prokuratuře

zákon č. 94/1963 Sb., o rodině

zákon č. 36/1967 Sb., o znalcích a tlumočnících

zákon č. 49/1973 Sb., kterým se mění a doplňuje občanský soudní řád

zákon č. 119/1990 Sb., o soudní rehabilitaci

zákon České národní rady č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zákon č. 403/1990 Sb., o zmírnění následků některých majetkových křivd

zákon č. 527/1990 Sb., o vynálezech a zlepšovacích návrzích

zákon č. 2/1991 Sb., o kolektivním vyjednávání

zákon č. 87/1991 Sb., o mimosoudních rehabilitacích

zákon č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku

zákon č. 237/1991 Sb., o patentových zástupcích

zákon č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání

zákon č. 455/1991 Sb. o živnostenském podnikání (živnostenský zákon)

zákon České národní rady č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích

zákon České národní rady č. 551/1991 Sb., o Všeobecné zdravotní pojišťovně České republiky

zákon České národní rady č. 582/1991 Sb., o organizaci a provádění sociálního zabezpečení

zákon České národní rady č. 588/1992 Sb., o dani z přidané hodnoty

zákon č. 21/1992 Sb., o bankách

zákon č. 229/1992 Sb., o komoditních burzách

zákon České národní rady č. 523/1992 Sb., o daňovém poradenství a Komoře daňových poradců České republiky

zákon České národní rady č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů

zákon č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele

zákon České národní rady č. 280/1992 Sb., o resortních, oborových, podnikových a dalších zdravotních pojišťovnách

zákon České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

zákon č. 171/1993 Sb., kterým se mění a doplňuje občanský soudní řád

zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

zákon č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství

zákon č. 72/1994 Sb., kterým se upravují některé spoluvlastnické vztahy k budovám a některé vlastnické vztahy k bytům a nebytovým prostorům a doplňují některé zákony (zákon o vlastnictví bytů)

zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

zákon č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře

zákon č. 219/1995 Sb., devizový zákon

zákon č. 238/1995 Sb., kterým se mění a doplňuje zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a zákon České národní rady č. 114/1988 Sb., o působnosti orgánů České socialistické republiky v sociálním zabezpečení, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii

zákon č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích

zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím

zákon č. 325/1999 Sb., o azylu

zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí

zákon č. 26/2000 Sb., o veřejných dražbách

zákon č. 29/2000 Sb., o poštovních službách a o změně některých zákonů (zákon o poštovních službách)

zákon č. 30/2000 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony

zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon)

zákon č. 128/2000 Sb., o obcích (obecní zřízení)

zákon č. 129/2000 Sb., o krajích (krajské zřízení)

zákon č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze

zákon č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel a rodných číslech a o změně některých zákonů (zákon o evidenci obyvatel)

zákon č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů a o změně zákona č. 527/1990 Sb., o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích

zákon č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 119/2001 Sb., kterým se stanoví pravidla pro případy souběžně probíhajících výkonů rozhodnutí

zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád)

zákon č. 143/2001 Sb., o ochraně hospodářské soutěže a o změně některých zákonů (zákon o ochraně hospodářské soutěže)

zákon č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností a o změně některých zákonů (zákon o církvích a náboženských společnostech)

zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích)

zákon č. 131/2002 Sb., o rozhodování některých kompetenčních sporů

zákon č. 151/2002 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím soudního řádu správního

zákon č. 201/2002 Sb., o Úřadu pro zastupování státu ve věcech majetkových

zákon č. 361/2003 Sb., o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů

zákon č. 441/2003 Sb., o ochranných známkách a o změně zákona č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích), ve znění pozdějších předpisů, (zákon o ochranných známkách)

zákon č. 235/2004 Sb., o dani z přidané hodnoty

zákon č. 256/2004 Sb., o podnikání na kapitálovém trhu

zákon č. 417/2004 Sb., o patentových zástupcích a o změně zákona o opatřeních na ochranu průmyslového vlastnictví

zákon č. 59/2005 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony

zákon č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o elektronických komunikacích)

zákon č. 412/2005 Sb., o ochraně utajovaných informací a o bezpečnostní způsobilosti

zákon č. 21/2006 Sb., o ověřování shody opisu nebo kopie s listinou a o ověřování pravosti podpisu a o změně některých zákonů (zákon o ověřování)

zákon č. 108/2006 Sb., o sociálních službách

zákon č. 111/2006 Sb., o pomoci v hmotné nouzi

zákon č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 137/2006 Sb., o veřejných zakázkách

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

zákon č. 184/2006 Sb., o odnětí nebo omezení vlastnického práva k pozemku nebo ke stavbě (zákon o vyvlastnění)

zákon č. 187/2006 Sb., o nemocenském pojištění

zákon č. 216/2006 Sb., kterým se mění zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon), ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony

zákon č. 221/2006 Sb., o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví a o změně zákonů na ochranu průmyslového vlastnictví (zákon o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví)

zákon č. 312/2006 Sb., o insolvenčních správcích

zákon č. 121/2008 Sb., o vyšších soudních úřednících a vyšších úřednících státního zastupitelství a o změně souvisejících zákonů

zákon č. 123/2008 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 97/1963 Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesním, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 125/2008 Sb., o přeměnách obchodních společností a družstev

zákon č. 300/2008 Sb., o elektronických úkonech a autorizované konverzi dokumentů

zákon č. 7/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony

zákon č. 111/2009 Sb., o základních registrech

zákon č. 198/2009 Sb., o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací a o změně některých zákonů (antidiskriminační zákon)

zákon č. 277/2009 Sb., o pojišťovnictví

zákon č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru a o změně některých zákonů

zákon č. 408/2010 Sb., o finančním zajištění

zákon č. 69/2011 Sb., kterým se mění zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon), ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 218/2011 Sb., kterým se mění zákon č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony

zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování (zákon o zdravotních službách)

zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém

zákon č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů (zákon o mediaci)

zákon č. 404/2012 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony

zákon č. 186/2013 Sb., o státním občanství České republiky a o změně některých zákonů (zákon o státním občanství České republiky)

zákon č. 240/2013 Sb., o investičních společnostech a investičních fondech

zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zákon č. 293/2013 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony

zákon č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob

zákon č. 139/2015 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

nařízení vlády republiky Československé č. 635/1920 Sb. z. a n., o organisaci zvláštního senátu zřízeného pro řešení kompetenčních konfliktů.

nařízení vlády č. 595/2006 Sb., o způsobu výpočtu základní částky, která nesmí být sražena povinnému z měsíční mzdy při výkonu rozhodnutí, a o stanovení částky, nad kterou je mzda postižitelná srážkami bez omezení (nařízení o nezabavitelných částkách)

nařízení vlády č. 351/2013 Sb., kterým se určuje výše úroků z prodlení a nákladů spojených s uplatněním pohledávky, určuje odměna likvidátora, likvidačního správce a člena orgánu právnické osoby jmenovaného soudem a upravují některé otázky Obchodního věstníku a veřejných rejstříků právnických a fyzických osob

vyhláška ministerstva spravedlnosti č. 37/1967 Sb., k provedení zákona o znalcích a tlumočnících

vyhláška ministerstva spravedlnosti České republiky č. 37/1992 Sb., o jednacím řádu pro okresní a krajské soudy

vyhláška ministerstva financí č. 72/1993 Sb., o osvobození na úseku soudních poplatků

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif)

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 196/2001 Sb., o odměnách a náhradách notářů, správců pozůstalosti a Notářské komory České republiky (notářský tarif)

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 275/2006 Sb., kterou se stanoví způsob zjišťování příjmových a majetkových poměrů žadatele o určení advokáta Českou advokátní komorou k poskytnutí právních služeb bezplatně nebo za sníženou odměnu

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 277/2012 Sb., o zkouškách a odměně mediátora

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 120/2014 Sb., kterou se mění vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif), ve znění pozdějších předpisů

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 123/2015 Sb., kterou se stanoví seznam znaleckých oborů a odvětví pro výkon znalecké činnosti

instrukce Ministerstva spravedlnosti č. 505/2001-Org., kterou se vydává vnitřní a kancelářský řád pro okresní, krajské a vrchní soudy

Předmluva

Občanský soudní řád, publikovaný pod č. 99/1963 Sb., je již po více než padesát let součástí českého právního řádu. Za tu dobu mnohokrát změnil svoji podobu – pohříchu ne vždy k lepšímu – a stal se opětovně předmětem zájmu komentářové literatury. Nabízí se proto otázka, zda lze napsat další komentář, který nebude pouhým převyprávěním toho, co je obsaženo v dílech minulých. Odpověď je prostá: další komentář může mít své místo, pokud jeho autorský kolektiv přistoupí ke zpracování tématu odlišně od předešlých děl. Z této idey se snaží vycházet tento komentář; jeho koncepce je tedy odlišná od jiných komentářů k občanskému soudnímu řádu či dalším procesním předpisům. Rozdílná koncepce se promítá ve způsobu komentování jednotlivých ustanovení, ve způsobu práce s judikaturou, v obsahu svazků komentáře, či ve složení autorského kolektivu.

Základní myšlenkou, kterou je tento komentář veden a jež se také promítla v označení celé řady, je požadavek praktičnosti komentáře. Rozbor jednotlivých ustanovení se proto snaží identifikovat praktické problémy, které se v každodenním právním životě běžně vyskytují, a předkládat jejich řešení. Byť tato řešení vycházejí nejen z textu zákona, ale také ze základních principů civilního procesního práva a respektují poznatky dosažené vědou procesního práva, není komentář zatížen nadbytečnými teoretickými výklady, pokud nemají pro praxi bezprostřední význam. Takové úvahy by patřily do komentáře akademického, nikoliv praktického. Jeho úkolem je dávat odpovědi na problémy, s nimiž se praxe dennodenně setkává.

V české komentářové literatuře se stalo běžným zvykem, že samotný výklad příliš s judikaturou nepracuje a že na ni zbývá místo až za samotným výkladem v podobě citací právních vět. Čtenář tak získá úplnou představu teprve poté, co si prostuduje nejen vlastní výklad a právní věty, ale vyhledá si také jim odpovídající rozhodnutí, z nichž si ověří, za jaké situace byl právní názor obsažený v právní větě vysloven a zda není jeho skutečný význam právní větou poněkud posunut. Od tohoto čtenářsky nepřívětivého přístupu se tento komentář odvrací. Bylo naší snahou zpracovat již samotný výklad tak, aby přímo v něm byly zahrnuty (kriticky i souhlasně) závěry, k nimž dospěla rozhodovací praxe. Uživatel tedy nenajde v komentáři samostatnou rubriku věnovanou právním větám. Relevantní závěry plynoucí z jednotlivých rozhodnutí totiž byly učiněny součástí samotného komentáře. Za jeho textem se u některých ustanovení nachází pouze rubrika, která obsahuje odkazy na některá další rozhodnutí, v nichž se řeší problémy méně významné či ne tolik frekventované, a jejichž rozbor by proto zbytečně prodlužoval vlastní výklad.

Praktickým potřebám je rovněž uzpůsoben obsah jednotlivých svazků a jejich podoba. Co do obsahu je komentář k civilněprocesním zákonům rozdělen do tří svazků: první z nich obsahuje výklad k § 1 až § 250l o. s. ř. a k zákonu č. 131/2002 Sb., o rozhodování o některých kompetenčních sporů; ve druhém svazku je shrnuto celé exekuční právo, tedy část šestá občanského soudního řádu, procesní ustanovení exekučního řádu, jakož i zákon o střetu exekucí; konečně třetí část je věnována nespornému řízení a jejím předmětem je zákon o zvláštních řízeních soudních a procesní část zákona o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob. Části, které spolu obsahově souvisejí, jsou tak zařazeny společně do jednoho svazku. Tuto okolnost považujeme za užitečnou, neboť nenutí uživatele s sebou na jednání, pracovní schůzky a podobné příležitosti vláčet několik objemných svazků, ale jenom jednu knihu, kterou momentálně potřebuje. Snadné přenositelnosti ostatně nahrávají také rozměry a váha každého svazku.

V autorském kolektivu jsou zastoupeni jak představitelé právní praxe, tak i právní vědy; u řady autorů se však obě charakteristiky prolínají. Tím jsou vytvořeny nejlepší předpoklady pro to, aby komentář představoval prakticky užitečnou publikaci založenou na fundovaných teoretických závěrech.

K těmto aspektům komentáře viz též předmluvu ke třetímu svazku, jenž co do času vydání spatřil světlo světa jako první.

Závěrem je nutno připojit varování, které by se ostatně mohlo psát na přebaly všech právnických publikací obdobně jako varování ministra zdravotnictví na krabičky od cigaret: legislativní tempo českého právního řádu je tak rychlé a zběsilé, že nekonečný příběh legislativních změn může přichystat pro nejednoho uživatele občanského soudního řádu smrtonosnou past. Je proto zapotřebí neustále prověřovat, zda ustanovení, k nimž se vztahuje komentář, nebyla novelizována. Neutuchávající změny civilněprocesních předpisů jsou z pohledu principu právní jistoty samozřejmě krajně nežádoucí a do budoucna by bylo jistě nanejvýš vhodné, aby se překotné změny právního řádu ocitly na černé listině. V nejbližší době to ale vypadá, že lepší to už nebude.

Petr Lavický

vedoucí autorského kolektivu

ZÁKON
č. 99/1963 Sb.,
ze dne 4. prosince 1963,

občanský soudní řád

Ve znění účinném od 1. ledna 2016
(poslední změna provedena zákonem č. 377/2015 Sb.)

Část první
Obecná ustanovení

Hlava první
Základní ustanovení

§ 1 (Účel zákona)

Občanský soudní řád upravuje postup soudu a účastníků v občanském soudním řízení tak, aby byla zajištěna spravedlivá ochrana soukromých práv a oprávněných zájmů účastníků, jakož i výchova k dodržování smluv a zákonů, k čestnému plnění povinností a k úctě k právům jiných osob.

I. Civilní řízení soudní

1. Občanský soudní řád podle svého § 1 upravuje postup soudu a účastníků v občanském soudním řízení. Občanský soudní řád však není jediným předpisem regulujícím civilní proces, a neupravuje ani – alespoň ne přímo – všechny druhy civilního řízení soudního. K nim patří nalézací řízení, exekuční řízení a řízení insolvenční. Občanský soudní řád upravuje především nalézací sporné řízení, dále řízení o žalobách z rušené držby, řízení o přezkum rozhodnutí správních orgánů v soukromoprávních věcech, a tzv. soudní výkon rozhodnutí; viz též komentář k § 2 o. s. ř. Nesporné řízení reguluje zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních, a zákon č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob. Exekuční řízení, jde-li o exekuci prováděnou soudními exekutory, je upraveno v exekučním řádu č. 120/2001 Sb. Na insolvenční řízení dopadají ustanovení insolvenčního zákona č. 182/2006 Sb. Vyjmenované zvláštní úpravy nejsou autonomní a nezávislé na občanském soudním řádu, ale naopak vždy předpokládají jeho podpůrnou aplikaci (§ 1 odst. 2 a 3 z. ř. s.; § 120 zákona o veřejných rejstřících odkazuje na „zákon upravující občanské soudní řízení“, jímž se vzhledem k povaze rejstříkového řízení rozumí především zákon o zvláštních řízeních soudních, ovšem tento předpis sám předpokládá použití občanského soudního řádu; § 52 odst. 1 a řada dalších ustanovení exekučního řádu; § 7 insolvenčního zákona). Občanský soudní řád lze z tohoto hlediska považovat za základní pramen civilního práva procesního. Vedle řízení, která upravuje přímo, se jeho ustanovení mohou podpůrně uplatnit i ve všech dalších druzích civilního řízení soudního.

2. Z dalších zákonných pramenů souvisejících s civilním řízením soudním lze poukázat alespoň na zákon č. 130/2002 Sb., o rozhodování některých kompetenčních sporů, zákon o soudech a soudcích č. 6/2002 Sb., zákon č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích, či na zákon č. 119/2001 Sb., kterým se stanoví pravidla pro případy souběžně probíhajících výkonů rozhodnutí. Prakticky nejdůležitějšími podzákonnými předpisy jsou advokátní tarif (vyhláška č. 177/1996 Sb.), jednací řád (vyhláška č. 37/1992 Sb.), popř. nařízení č. 595/2006 Sb., o nezabavitelných částkách.

3. Při interpretaci a aplikaci jednotlivých ustanovení občanského soudního řádu či dalších civilněprocesních předpisů však nelze vystačit s těmito prameny samotnými, ale je nutno respektovat čl. 4 Ústavy, jenž staví základní práva pod ochranu soudní moci. Interpretace a aplikace občanského soudního řádu proto nikdy nesmí porušovat základní práva a svobody; je totiž povinností soudů interpretovat jednotlivá ustanovení občanského soudního řádu v první řadě z pohledu účelu a smyslu ochrany ústavně garantovaných základních práv a svobod (III. ÚS 139/98). Konkrétněji řečeno to pro oblast procesního práva znamená, že výklad a používání civilněprocesních předpisů musí být především v souladu s požadavky plynoucími z práva na spravedlivý proces. Toto právo je coby subjektivní veřejné právo nejen výslovně regulováno v psaných pramenech (čl. 36 Listiny základních práv a svobod, čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, čl. 14 Mezinárodního paktu o občanských a politických právech, čl. 47 Listiny základních práv Evropské unie), ale je v podstatné míře dotvářeno judikaturou, zejména Evropského soudu pro lidská práva a – pokud jde o české prostředí – Ústavního soudu. Z povinnosti interpretovat předpis ústavně konformním způsobem (III. ÚS 277/96) vyplývá, že pokud zákon připouští dvojí výklad, je nutno v intencích spravedlivého procesu nezbytné dát přednost tomu z nich, který je s ústavním pořádkem co nejvíce souladný (III. ÚS 86/98, III. ÚS 41/05). Ústavně konformní výklad má přitom prioritu před zrušením určitého ustanovení zákona; k derogaci lze přistoupit teprve tehdy, pokud nelze takové ustanovení ústavně konformně vyložit (Pl. ÚS 33/10, Pl. ÚS 15/98). Vázanost soudce zákonem (čl. 95 odst. 1 Ústavy) přitom neznamená vázanost slovy zákona. Od doslovného znění se soud smí a musí odchýlit v případě, kdy to vyžaduje ze závažných důvodů účel zákona, historie jeho vzniku, systematická souvislost nebo některý z principů, jenž má svůj základ v ústavně konformním právním řádu jako významovém celku. Je nutno se přitom vyvarovat libovůle; rozhodnutí soudu se musí zakládat na racionální argumentaci (Pl. ÚS 21/96).

II. Účel civilního řízení soudního

4. Stanovení účelu civilního procesu je klíčovou koncepční otázkou s dalekosáhlými praktickými důsledky nejen legislativními, ale také interpretačními a aplikačními. Dnes již překonaný liberální přístup k civilnímu procesu, uplatňující se zejména v 19. století, spatřoval účel civilního procesu pouze v ochraně individuálních zájmů stran. Civilní proces byl technickým instrumentem sloužícím k prosazování soukromých zájmů stran. Strany rozhodovaly nejen o vymezení předmětu řízení, ale mohly dokonce nakládat skutkovým stavem, jenž byl považován za jejich vlastnictví; povinnost pravdivosti přitom nebyla stranám ukládána. Rubem silného postavení stran byla naopak slabá a pasivní role soudce. Naproti tomu Kleinova sociální koncepce civilního procesu, na níž dodnes spočívá rakouský civilní řád soudní a která se výrazně promítla i do civilních řádů soudních dalších zemí, překonává úzké individualistické pojetí účelu civilního procesu: ten neslouží jenom jednotlivcům, ale je společenským úkolem směřujícím k zajištění obecného blaha. Tím, že civilní proces poskytuje ochranu jednotlivci, přispívá i k zachování právního a společenského míru. Každý právní konflikt je také konfliktem sociálním, a je zapotřebí jej odstranit, a to nejen co nejrychleji a nejhospodárněji, ale tak, aby zjištěný skutkový stav co nejvíce odpovídal stavu skutečnému. Za tím účelem moderní úpravy civilního procesu omezují panství stran mj. tím, že jim ukládají povinnost pravdivosti a úplnosti (k nim viz komentář k § 120 bod 4 až 7), a soudci přiznávají aktivní roli při tzv. materiálním vedení řízení.

5. Účel soudnictví obecně spočívá podle čl. 90 Ústavy v poskytování ochrany; § 1 o. s. ř. k tomu – pokud jde o civilní proces – dodává, že musí jít o spravedlivou ochranu soukromých práv a oprávněných zájmů stran. V civilním řízení by tedy nemělo jít pouze o vyřizování jednotlivých sporů, ale o poskytování ochrany, a to „skutečnému, objektivně danému subjektivnímu soukromému právu“ (Macur: Soudcovská vysvětlovací povinnost v civilním řízení, s. 10). To potvrzuje i judikatura Ústavního soudu (I. ÚS 329/08, Pl. ÚS 49/10, Pl. ÚS 39/13, I. ÚS 988/12): „Účelem civilního řízení soudního je poskytování ochrany porušeným nebo ohroženým subjektivním soukromým právům. O ochraně lze v pravém slova smyslu hovořit pouze tehdy, pokud civilní proces umožňuje prosadit skutečně existující, a nikoliv fiktivní subjektivní soukromá práva a povinnosti. Jednotlivé instituty občanského soudního řádu a jiných procesních předpisů je proto nutno upravit, a úpravu interpretovat a aplikovat tak, aby – při zachování ostatních základních principů a východisek civilního procesu – odpovídaly takto vymezené ochranné funkci civilního práva procesního. To platí i pro všechny instituty sloužící k urychlování civilního řízení soudního, včetně rozsudků, jež reagují na zmeškání účastníka.“ V takto chápaném § 1 o. s. ř. lze spatřovat přihlášení se k sociální koncepci civilního procesu. Toto obecné ustanovení však není důsledně respektováno a řada novel občanského soudního řádu po roce 1989 se od něj bezdůvodně odklání. Příkladmo lze poukázat na neústavní fikce uznání nároku, striktní pojetí koncentrace řízení, opuštění výslovného vyjádření povinnosti pravdivosti atd. V nastíněném vývoji nelze spatřovat ani příklon k liberální koncepci, neboť zmíněné instituty nevedou k posílení role stran na úkor soudu, ale mnohdy omezují jak strany, tak soud. Jsou proto spíše výsledkem bezhodnotového pojetí civilního procesu a naprostého tápání českého zákonodárce (blíže k tomu viz Lavický, Dvořák: Pro futuro, s. 153 až 159, a literaturu v tomto článku citovanou). Nekoncepční přístup k legislativní činnosti však nesmí ovlivňovat interpretaci a aplikaci občanského soudního řádu. Při výkladu a používání tohoto předpisu je nutno respektovat obecně vyjádřený účel civilního řízení, spočívající v poskytování spravedlivé ochrany, a nikoliv jenom ve vyřizování věcí. Důsledkem tohoto pojetí, uznávajícího společenskou funkci civilního procesu, je mj. to, že strany nemohou nakládat skutkovým stavem a že i v českému civilním procesu jsou vázány povinností pravdivosti a úplnosti (shodně Macur: Soudcovská vysvětlovací povinnost v civilním řízení, s. 11), neboť o poskytování ochrany lze uvažovat jenom tam, kde procesní úprava umožňuje soudu pravdivě a úplně objasnit skutkový stav.

6. Účel civilního procesu je základním východiskem nejen pro legislativní konstrukci civilního řádu soudního, ale také pro jeho interpretaci a aplikaci. Ovlivňuje nejen základní koncepční otázky, jako kupř. roli soudu a stran v řízení (viz komentář k § 6 o. s. ř.), ale promítá se i v jednotlivých institutech civilního procesu; např. je kritériem pro posouzení, zda určité procesní jednání nepředstavuje zneužití procesního práva (viz komentář k § 2 o. s. ř. pod bodem 2 a násl.).

III. Princip poctivosti v civilním právu procesním

7. Podle závěru § 1 o. s. ř. má civilní řízení vést také k výchově k dodržování smluv a zákonů, k čestnému plnění povinností a k úctě k právům jiných osob. V tomto textu lze spatřovat pouze odmítnutí individualistického pojetí civilního procesu, nelze jej však brát doslovně, neboť účelem civilního řízení není a reálně ani nikdy nemůže být výchova k čemukoliv. Za důležitou lze považovat zmínku o čestném plnění povinností. Není samozřejmě v moci civilního sporného řízení kohokoli vychovávat k tomu, aby se choval čestně. Může a mělo by však vést procesní strany k tomu, aby poctivě plnily procesní povinnosti, které jim vznikají v konkrétním řízení. Při nedostatku jiného výslovného ustanovení je možno takovou interpretaci občanského soudního řádu opřít právě o jeho § 1. Má-li totiž občanské soudní řízení vést obecně k čestnému plnění povinností, potom by tím spíše měly být čestně (ve smyslu poctivě, v dobré víře) plněny procesní povinnosti účastníků v průběhu konkrétního řízení.

8. Je však mimo jakoukoliv pochybnosti, že princip poctivosti (Treu und Glauben, Good Faith and Fair Dealing) platí i pro oblast civilního práva procesního. Povinnost k poctivému procesnímu jednání zdůrazňují i jiné procesní předpisy. Např. nejnovější evropský civilní řád soudní – švýcarský Zivilprozessordnung z roku 2008 takový požadavek vznáší v čl. 52; obdobně jej zdůrazňuje čl. 11.1 UNIDROIT Principů nadnárodního civilního procesu. Existence tohoto principu se uznává i v těch civilních procesech, jejichž civilní řády soudní příkaz k poctivému jednání výslovně neformulují. Např. v rakouské procesualistice Fasching konstatuje, že v civilním procesním právu je soudu a stranám uložena obecná povinnost zdržet se jednání, které je lstivé nebo v rozporu se zásadou dobré víry (Fasching: Lehrbuch des österreichischen Zivilprozessrechts, s. 71 až 73; Fasching in Fasching et al.: Kommentar zu den Zivilprozessgesetzen, s. 61 až 62). V německé literatuře viz Rauscher: úvod, marginální č. 34 (citováno dle www.beck-online.de).; Rosenberg, Schwab, Gottwald: Zivilprozessrecht, s. 12 až 13, s. 343 až 344). Německý civilní řád soudní podle naposled citovaných autorů obsahuje řadu jednotlivých zákazů nepoctivého procesního jednání. Tato ustanovení však nepokrývají všechny myslitelné případy. Vzhledem k tomu, že chybí obdobná generální klausule, jaká je obsažena v § 242 BGB, použije se podle převažujících názorů nauky a judikatury zásada dobré víry (Treu und Glauben) analogicky. Možnost analogické aplikace je odůvodněna jednotou právního řádu. Lze proto uzavřít, že princip poctivosti má povahu obecného principu, ovládajícího celý právní řád, tedy nejen soukromé právo, ale i právo veřejné, včetně práva procesního. Pro praxi je pak nerozhodné, zda bude považován za součást nepsaného práva (viz Pl. ÚS 33/97), nebo zda oporu pro jeho normativní působení v oblasti civilního procesu budeme hledat v § 1 o. s. ř. nebo v analogicky použitém § 6 obč. zák. Princip poctivosti se samozřejmě vztahuje nejen na účastníky řízení či osoby zúčastněné na řízení, ale také na soud (viz Staehlin, A., Staehlin, D., Grolimund, D.: Zivilprocessrecht, 2. vydání, s. 162, 163).

9. Výrazně se princip poctivosti uplatňuje v souvislosti s procesním jednáním stran. Povinnost k poctivému procesnímu jednání je povinností v pravém slova smyslu (tedy nejen procesním břemenem), pod jejímž zorným úhlem je nutno posuzovat jakékoliv procesní jednání účastníků. Zahraniční teorie a praxe (Schilken: Zivilprocessrecht, 6. vydání, s. 68 až 69; Rosenberg, Schwab, Gottwald: Zivilprocessrecht, 17. vydání, s. 343 až 344) považuje za porušení principu poctivosti krom jiného případ, kdy strana vyvolá určitou procesní situaci, jejíž právní předpoklady jsou sice formálně dány, avšak jenom kvůli jejímu lstivému (nepoctivému, nemravnému) jednání. Např. majetný věřitel postoupí pohledávku za účelem jejího inkasa nemajetné osobě, aby tato osoba při soudním uplatnění pohledávky dosáhla osvobození od soudního poplatku; žalobce učiní zjevně nedůvodný návrh proto, aby dosáhl peněžní hranici, jejíž dosažení je předpokladem přípustnosti opravného prostředku; žalobce rozloží nárok, který by svou hodnotou patřil do věcné příslušnosti vyšších soudů, do několika dílčích žalob proto, aby založil příslušnost nižších soudů. Principu poctivosti se rovněž příčí vzájemně si odporující (nekonzistentní) jednání procesní strany (venire contra factum proprium). Např. žalobce i žalovaný navrhnou k prokázání právně významných otázek účastnický výslech. Obě strany nejprve souhlasí, avšak po vlastním výslechu žalobce souhlas odvolá (pozn.: § 447 německého ZPO vyžaduje návrh jedné strany a souhlas druhé; odvolání souhlasu žalobcem tak znamená, že by důkaz výslechem strany žalované nemohl být proveden). Strana před soudem namítne, že byla uzavřena rozhodčí smlouva; posléze v rozhodčím řízení naopak namítá, že věc má projednat soud. Této kategorii je blízký takový postup strany, která po delší dobu nevykoná určité procesní jednání, které vykonat může, a přitom vzbudí v odpůrci přesvědčení, že příslušné oprávnění ani využít nechce. Konečně jedním z nejdůležitějších projevů zákazu nepoctivého procesního jednání je potom zákaz zneužití práva; k němu viz dále komentář k § 2 o. s. ř.

10. Z principu poctivosti lze rovněž v našich poměrech kupř. dovodit povinnost k pravdivému vylíčení skutkových tvrzení, kterou zahraniční civilní řády soudní obecně uznávají (např. § 138 německého ZPO, § 178 rakouského ZPO) a kterou jsme my tak neuváženě zrušili i jinak neblaze proslulou novelou č. 30/2000 Sb.; viz též shora.

§ 2 (Předmět právní úpravy; zákaz zneužití)

V občanském soudním řízení soudy projednávají a rozhodují spory a jiné právní věci a provádějí výkon rozhodnutí, která nebyla splněna dobrovolně; dbají přitom, aby nedocházelo k porušování práv a právem chráněných zájmů a aby práv nebylo zneužíváno.

I. Druhy civilního procesu

1. Občanský soudní řád v § 2 naznačuje slovy o sporech, jiných právních věcech a výkonu rozhodnutí diferenciaci civilního procesu na jednotlivé druhy. K nim viz komentář k § 1 o. s. ř. pod bodem 1.

II. Zákaz zneužití procesních práv

2. Zákaz zneužití patří mezi typické projevy principu poctivosti (viz komentář k § 1 o. s. ř. pod bodem 7. a násl.). Stejně tak, jako se princip poctivosti uplatňuje nejen v soukromém, ale též ve veřejném právu, platí také zákaz zneužití v soukromoprávní i ve veřejnoprávní sféře, včetně civilního práva procesního. Pro český civilní proces tento závěr od počátku své účinnosti stvrzuje občanský soudní řád v § 2, a od 1. 1. 2014 duplicitně – a tedy zbytečně – též v § 6. Souvislost zákazu zneužití s principem poctivosti je zřejmá i ze srovnání toho, jaké jednání považuje česká judikatura za zneužití procesního práva (bod 5.), s pojetím principu poctivosti v zahraniční teorii a praxi (viz komentář k § 1 pod bodem 9.). Český přístup přisuzuje zákazu zneužití patrně širší rozsah a využívá jej i tam, kde nejde striktně vzato o zneužití práva, ale spíše o umělé vytvoření určité situace za účelem získání neoprávněné výhody. Takové počínání by samozřejmě bylo nepřijatelné i z pohledu popsaného zahraničního přístupu, pouze by se nepovažovalo za zneužití práva v přesném slova smyslu, ale za porušení principu poctivosti. Do budoucna by bylo zřejmě pojmově vhodnější, aby se touto cestou vydala i česká judikatura. Bezprostřední praktický význam však tato otázka nemá.

3. Jakákoliv snaha vměstnat obsah zákazu zneužití do exaktní definice je krajně škodlivá, neboť může ohrozit samotnou funkci tohoto institutu. Má-li zákaz zneužití pružně reagovat na nejrůznější případy škodlivého jednání, musí si zachovat povahu neurčitého pojmu. Pracovně lze charakterizovat zneužití procesního práva tak, že jde o jednání procesní strany, které je v rozporu s účelem procesní normy či procesního institutu, a jímž se procesní strana pro sebe snaží dosáhnout výhody nepředpokládané procesním právem nebo zmařit řádný postup řízení (viz Lavický: Účelnost nákladů spojených se zastoupením advokátem, s. 191 a násl.; toto vymezení přebírá I. ÚS 988/12 a další rozhodnutí).

4. Judikatura Nejvyššího soudu vztahující se ke zneužití práva v hmotněprávních vztazích charakterizuje zneužití práva pomocí dvou prvků: prvním je rozpor s účelem právní normy, druhým je přímý úmysl způsobit škodu. Zatímco proti prvnímu prvku nelze nic namítat, druhý je více než problematický (shodně Pulkrábek: Zákaz zneužití práva v rozporu s jeho účelem, s. 122), neboť zneužití výkonu práva v podstatě ztotožňuje s šikanou (k šikaně viz NS 22 Cdo 1567/2004). Mezi oba pojmy však nelze klást rovnítko. Šikanózní výkon práva je sice vždy zároveň jeho zneužitím, avšak opačně to neplatí; pojem zneužití výkonu práva je širší a zahrnuje i jiné případy, než jenom šikanu. Pro oblast procesního práva z toho plyne, že pokud bude přímým úmyslem procesní strany způsobit svým jednáním protistraně škodu, lze takové jednání označit jako procesní šikanu. Takové šikanózní jednání pak bude představovat jeden z případů zneužití procesních práv. Pojem zneužití procesního práva se jím však nevyčerpává; k tomu, aby šlo o zneužití procesního práva, postačí rozpor s účelem procesní normy či institutu, a s tím spojená snaha o získání procesní výhody nepředpokládané procesním právem či o zmaření řádného postupu řízení.

5. Soudní praxe se zabývala zneužitím procesních práv mj. v těchto záležitostech:

a) zneužití návrhu na delegaci vhodnou (R 2/09): účelem návrhu, resp. opakovaných návrhů, byly obstrukce a cílené protahování občanského soudního řízení;

b) zneužití práva na ustanovení zástupce (č. 1995/2010 Sb. NSS): osoba splňující předpoklady pro osvobození od soudních poplatků sice zásadně má právo navrhnout konkrétní osobu, která jí má být ustanovena zástupcem, avšak toto právo nelze zneužít coby obstrukční prostředek;

c) zneužití práva na osvobození od soudních poplatků (č. 2099/2010 Sb. NSS): je zneužitím tohoto práva, pokud o osvobození usiluje právnická osoba, která se zabývá především účastí ve správních a soudních řízeních týkajících se ochrany životního a kulturního prostředí a urbanistických hodnot, a která zároveň uspořádá svoji činnost vědomě tak, aby dlouhodobě setrvávala bez dostatečných finančních prostředků; placení soudních poplatků je totiž pro činnost takové právnické osoby obvyklé a nezbytné, a proto se nemůže spoléhat na to, že od těchto nákladů bude v soudních řízeních vždy osvobozena;

d) zneužití procesního nástupnictví podle § 107a o. s. ř. (R 46/12): o zneužití se jedná tehdy, je-li cílem návrhu, aby se případná pohledávka náhrady nákladů řízení stala vůči neúspěšnému žalobci nedobytnou. Prostá obava, že případná pohledávka na náhradě nákladů řízení se v budoucnu stane nedobytnou, však nepostačuje. Hrozba zneužití postoupení pohledávky z pohledu náhrady nákladů řízení musí v návaznosti na konkrétní okolnosti nabýt reálné podoby (NS 23 Cdo 1665/2013); NS 29 Cdo 3887/2013 požaduje, aby neexistovaly rozumné pochybnosti, že návrh na procesní nástupnictví je prostředkem zneužití práva. Zneužití procesního nástupnictví může nasvědčovat například předchozí postup dané strany v průběhu řízení (NS 32 Cdo 981/2012), délka a složitost soudního sporu (NS 22 Cdo 3607/2013) nebo postoupení pohledávky na uměle vytvořený subjekt (NS 25 Cdo 993/2013); viz též NS 28 Cdo 1380/2014;

e) zneužití „systému insolvenčního práva“ (MSPH 78 INS 11575/2010 29 NSČR 13/2011-A-17): umělé vytváření plurality věřitelů;

f) zneužití práva na zastoupení advokátem (I. ÚS 988/12): účelem zastoupení žalobkyně nebylo poskytování kvalifikované právní pomoci osobou práva znalou, ale dosažení bezdůvodného zisku prostřednictvím náhrady nákladů spojených se zastoupením advokátem. Vzhledem k tomu, že takové jednání je vedeno přímým úmyslem způsobit žalovanému újmu v podobě částky, kterou by musel zaplatit na náhradě nákladů spojených se zastoupením advokátem, lze je charakterizovat jako šikanózní.

6. Strana zneužívající procesní právo usiluje o dosažení výhody nepředpokládané procesním právem nebo o zmaření řádného postupu řízení. Právním následkem zneužití proto musí být právě odepření výhody, která je s takovým jednáním spojena, popř. zabránění tomu, aby strana zmařila řádný postupu v řízení. To je úkolem soudu, který je povinen na zneužití práva reagovat z úřední povinnosti (tak, jako na kterýkoliv jiný případ nepoctivého procesního jednání). Konkrétní podoba bude vždy záviset na povaze zneužívajícího chování; např. šlo-li o návrh na delegaci vhodnou, soud takový návrh nepředloží nejblíže společně nadřízenému soudu (R 2/09); u zneužití práva na osvobození od soudních poplatků soud návrhu nevyhoví; v případě zneužití procesního nástupnictví podle § 107a o. s. ř. návrh zamítne (R 46/12) atd. Řešení nabízí rovněž § 41a odst. 3 o. s. ř.: bude-li mít zneužití práva ze strany účastníka podobu jeho procesního úkonu a nebude-li stanoveno jiné řešení, nebude se k němu jako k nepřípustnému přihlížet.

Z další judikatury:

Pl. ÚS 29/09 (zneužití návrhu na zahájení řízení o souladu mezinárodních smluv za účelem oddálení ratifikace mezinárodní smlouvy); III. ÚS 468/11, III. ÚS 2482/14 (zneužití procesního nástupnictví)

§ 3 (Ochrana poskytovaná civilním procesem)

Občanské soudní řízení je jednou ze záruk spravedlnosti a práva, slouží upevňování a rozvíjení zásad soukromého práva. Každý se může domáhat u soudu ochrany soukromého práva, které bylo ohroženo nebo porušeno.

I. Záruka spravedlnosti a práva, rozvíjení zásad soukromého práva

1. Charakteristika občanského soudního řízení coby záruky spravedlnosti a práva, která slouží k upevňování a rozvíjení zásad soukromého práva, představuje reziduum původního znění § 3 o. s. ř., podle nějž bylo občanské soudní řízení jednou ze záruk socialistické zákonnosti (později jenom zákonnosti) a mělo sloužit k jejímu upevňování a rozvíjení. Ani současné, ani původní znění však nevyjadřuje výstižně vztah hmotného a procesního práva. Civilní řízení soudní tady není od toho, aby upevňovalo a rozvíjelo zásady soukromého práva, ale proto, aby poskytovalo hmotnému právu ochranu; viz § 1 bod 4. a násl. Pro praxi však první věta § 3 o. s. ř. nemá zvláštní význam, a proto jí není zapotřebí v praktickém komentáři věnovat další pozornost.

II. Právo na soudní ochranu

2. Druhá věta § 3 o. s. ř. přiznává každému právo domáhat se u soudu ochrany soukromého práva, které bylo porušeno nebo ohroženo. Obdobné ustanovení obsahuje rovněž § 12 občanského zákoníku; zařazení tohoto pravidla do základního kodexu soukromého práva je však systémově nesprávné, neboť jeho povaha je procesní, tedy veřejnoprávní. K tomu viz Lavický in Lavický a kol: Občanský zákoník I. Obecná část. Komentář., s. 112. Ani znění § 3 o. s. ř. však není prosto problémů, neboť právo domáhat se soudní ochrany činí závislým na tom, že došlo k porušení nebo ohrožení práva. Zda subjektivní právo bylo skutečně porušeno nebo ohroženo, či nikoliv, však soud bezpečně zjistí až na konci řízení; žalobní právo proto na této otázce nemůže být závislé.

3. Daleko podstatnější však je, že právo na soudní ochranu je v současnosti – na rozdíl od doby vzniku občanského soudního řádu – garantováno coby součást práva na spravedlivý proces, a má tedy povahu veřejného subjektivního práva. K pramenům tohoto práva, jakož i k povinnosti ústavně konformní interpretace viz komentář k § 1 o. s. ř. pod bodem 3.

4. Právo na spravedlivý proces nemá hmotněprávní, ale výlučně procesní obsah. Jeho podstatou není právo na úspěch v řízení, ale zachování určitých dílčích zásad (či práv). Mezi ně patří především právo na přístup k soudu, nezávislost a nestrannost soudu, jakož i právo na zákonný soud a zákonného soudce, zásada rovnosti zbraní, právo na právní slyšení, požadavky týkající se ústavně konformního průběhu dokazování, přiměřená délka řízení, veřejnost jednání, předvídatelnost, náležité odůvodnění a veřejné vyhlášení rozsudku atd. Blíže se tyto jednotlivé dílčí aspekty práva na spravedlivý proces rozebírají v komentářích ke konkrétním ustanovením, které s nimi souvisejí.

5. Vzhledem k tomu, že právo na soudní ochranu má povahu veřejného subjektivního práva, nemůže se jej jeho nositel vzdát. Především by byla nepřípustná dohoda, kterou by strany modifikovaly nebo vyloučily soudní ochranu (tzv. pactum de non petendo); viz Fasching: Lehrbuch des österreichischen Zivilprozessrechts, s. 3; Kodek, Mayr: Zivilprozessrecht. s. 32. K takové dohodě by jako k nepřípustnému procesnímu úkonu soud nepřihlížel (§ 41a odst. 3 o. s. ř.).

§ 4

zrušen

§ 5 (Poučovací povinnost)

Soudy poskytují účastníkům poučení o jejich procesních právech a povinnostech.

I. Charakter a druhy poučovací povinnosti

1. Ustanovení § 5 o. s. ř. vytváří dojem jednotné, univerzální úpravy poučovací povinnosti. Ve skutečnosti je však nezbytné k poučovací povinnosti přistupovat diferencovaně; k tomuto závěru vedou jak komparativní poznatky, tak i odlišný účel, který má poučovací povinnost v různých situacích plnit. Je nutno rozlišovat především dva druhy poučovací povinnosti:

a) poučovací povinnost, která je součástí materiálního vedení řízení;

b) poučovací povinnost informativní povahy.

II. Poučovací povinnost vyplývající z materiálního vedení řízení

2. Materiální vedení řízení je činnost soudu zaměřená na shromažďování, strukturování a zpracovávání skutkových přednesů a důkazních návrhů. Má zajistit vyčerpávající projednání sporu a věcně správné rozhodnutí soudu. Materiální vedení řízení je jedním z institutů, které modifikují původní liberální pojetí projednací zásady, stavějící soudce do pasivní role a přenechávající objasňování skutkového stavu výlučně stranám (viz komentář k § 1 pod bodem 4.). V současném modifikovaném pojetí projednací zásady je naopak soudce aktivním činitelem, který se podílí na zjišťování skutkového stavu. Materiální vedení řízení představuje spolupůsobení soudu při shromažďování procesní látky, jehož účelem je to, aby rozhodnutí soudu spočívalo na co nejúplněji objasněném a pravdě co nejvíce se blížícím skutkovém základu. V tomto smyslu materiální vedení řízení doplňuje a reálně provádí povinnost pravdivosti, která je uložena procesním stranám. Viz např. Fasching: Lehrbuch des österreichischen Zivilprozessrechts, s. 110, 375; Rechberger, Simotta: Zivilprozessrecht, 7. vydání. s. 308. Schumacher: Richterliche Anleitungspflichten, s. 4.

3. Od materiálního vedení řízení je nutno rozlišovat tzv. formální vedení řízení. Na rozdíl od materiálního vedení řízení nemíří na oblast zpracovávání procesního materiálu (skutkových přednesů a důkazních návrhů), ale na organizaci řízení. Zahrnuje přípravu jednání (např. stanovování termínů, opatřování si spisů a jiných listin, předvolávání svědků a dalších osob atd.), jakož i vedení samotného jednání. Formální vedení řízení tedy míří na vnější průběh řízení, zatímco materiální vedení řízení cílí na jeho vnitřní obsahovou stránku. Mezi formálním a materiálním vedením řízení není ostrá hranice, neboť mnohdy spolu obě činnosti soudu souvisejí (např. stanovení pořadí, v němž bude soud provádět dokazování). Krom citované literatury viz např. Neumayr: Zivilprozessrecht. Erkentnissverfahren 2., s. 19.

4. Při shromažďování procesní látky, tedy skutkových přednesů a důkazních návrhů stran, realizuje soud materiální vedení řízení pomocí poučovací, vysvětlovací a dotazovací povinnosti, popř. též pomocí právní debaty se stranami. Soudce takto má usilovat o to, aby strany učinily rozhodné skutkové přednesy, aby neúplné přednesy doplnily, popř. aby tyto přednesy konkretizovaly, aby učinily nebo doplnily důkazní návrhy, a aby podaly veškerá vysvětlení, která jsou pro pravdivé objasnění skutkového základu rozhodnutí nezbytná. K materiálnímu vedení řízení patří rovněž postup soudu při odstraňování vad podání.

5. V občanském soudním řádu jsou popsané aspekty materiálního vedení řízení upraveny zejména v § 118a odst. 1 až 3 a v § 43. Ustanovení § 118a odst. 1 až 3 o. s. ř. bývá s ohledem na text zákona charakterizováno jako poučovací povinnost při jednání. Takové označení je však nepřesné a povrchní, neboť v tomto ustanovení nastíněné aspekty materiálního vedení řízení soud uplatňuje nejen při jednání ve věci samé, ale na základě výslovného ustanovení § 114c odst. 3 písm. b) o. s. ř. také při přípravném jednání. Bylo by však ve zjevném rozporu s účelem civilního řízení, pokud by se materiální vedení řízení neuplatňovalo při jiných způsobech přípravy jednání či projednání věci samé, tedy např. při jiném soudním roku nebo při rozhodování bez jednání za podmínek uvedených v § 115a o. s. ř. Dokladem toho je rozhodovací praxe, která umožňuje, aby soud rozhodl bez nařízení jednání, „jen jestliže účastníci řízení prostřednictvím jimi předložených listinných důkazů a svých shodných tvrzení unesli břemena tvrzení a důkazní a jestliže podkladem pro rozhodnutí soudu ve věci samé byl těmito důkazy (popřípadě též pomocí shodných tvrzení účastníků) zjištěný skutkový stav věci“ (NS 21 Cdo 1696/2005, SoJ 71/07). Podstatou poučovací povinnosti podle § 118a odst. 1 až 3 o. s. ř. tedy není to, že jde o poučovací povinnost při jednání, ale o poučovací povinnost, která coby součást materiálního vedení řízení směřuje k pravdivému a úplnému objasnění skutkového stavu, a tím vytváří předpoklady pro věcně správné rozhodnutí. Krom toho činnost, na kterou míří § 118a odst. 1 až 3 o. s. ř., soud nerealizuje pouze poučováním stran, ale především také dotazy, které stranám klade. Blíže viz komentář k § 118a o. s. ř.

III. Poučovací povinnost informativní povahy

6. Vedle poučovací povinnosti, která je součástí materiálního vedení řízení, se v civilním procesu uplatňuje ještě další poučovací povinnost, která rozsah a obsah poučování při materiálním vedení řízení překračuje. Tato další poučovací povinnost souvisí s tím, že současné procesní předpisy v menším nebo větším rozsahu připouštějí, aby v řízení vystupovaly také strany, které nejsou zastoupeny advokáty. Nemá-li taková strana sama potřebné znalosti procesního práva, jeví se zcela reálnou hrozba, že by jenom pro nedostatek těchto znalostí podlehla ve sporu svému odpůrci. Takový výsledek řízení by však byl neslučitelný s  účelem civilního řízení soudního, spočívajícím v poskytování spravedlivé ochrany porušeným nebo ohroženým subjektivním soukromým právům; viz komentář k § 1 pod bodem 4. a násl. Připouští-li proto procesní právo laické uplatňování nebo bránění práv v řízení, musí také zajistit kompenzaci tohoto zjevného deficitu práva neznalého a nezastoupeného účastníka. K tomu slouží mj. právě poučovací povinnost. Jejím účelem však v tomto případě není úplné a pravdivé objasnění skutkového základu, a tím vytvoření předpokladů pro věcně správné rozhodnutí soudu, nýbrž poskytnutí určitých informací nezbytných k tomu, aby účastníci pro neznalost procesních předpisů neutrpěli v řízení újmu na svých právech (NS 22 Cdo 3398/2011). Proto se dále tato povinnost označuje jako poučovací povinnost informativní povahy. Obsahem poučovací povinnosti je zejména poučení o právech a povinnostech, které stranám přiznávají, resp. ukládají procesněprávní předpisy, jakož i poučení o tom, jak splnit procesní povinnosti plynoucí ze zákona nebo z rozhodnutí soudu (II. ÚS 242/98, I. ÚS 63/96, NS 30 Cdo 143/2002).

7. Za pramen úpravy poučovací povinnosti informativní povahy lze považovat v obecné rovině § 5 o. s. ř. a jemuv zásadě korespondující § 118a odst. 4 o. s. ř. Tato ustanovení jsou posléze doplněna řadou dílčích poučovacích povinností, výslovně kasuisticky upravených v mnoha ustanoveních občanského soudního řádu. Např. soud je povinen poučit účastníky o právu vyjádřit se k osobám soudců a přísedících (§ 15a odst. 1 o. s. ř.), o právu žádat o ustanovení zástupce (§ 30 odst. 1 o. s. ř.), o opravných prostředcích, o hrozbě exekuce (§ 157 odst. 1 o. s. ř.). Výskyt těchto zvláštních pravidel však neznamená, že § 5 o. s. ř. je pouhou proklamací bez normativního významu. Naopak tam, kde chybí výslovné dílčí kasuistické pravidlo, opírá se poučovací povinnost soudu o § 5 o. s. ř. Pro závěr, že § 5 o. s. ř. je pouhým vyjádřením principu bez normativního významu, zatímco jakého konkrétního poučení se má účastníkům dostat, stanoví až jednotlivá konkrétní ustanovení občanského soudního řádu (např. NS 21 Cdo 3820/2009), neposkytuje oporu žádná z uznávaných interpretačních metod.

8. Zvláštní ustanovení upravující poučovací povinnost nepředstavují z pohledu judikatury Ústavního soudu vždy komplexní a vyčerpávající úpravu konkrétní poučovací povinnosti. V nálezu IV. ÚS 2163/11 tak Ústavní soud dovodil povinnost poučit o přípustnosti žaloby pro zmatečnost nad rámec § 157 o. s. ř., a to z čl. 36 odst. 1 Listiny a z § 5 o. s. ř. Viz komentář k § 157 o. s. ř. V této souvislosti je nutno podotknout, že zmíněné rozhodnutí odkazující na Listinu základních práv a svobod souvisí s názorem, jenž za pramen poučovací povinnosti považuje přímo čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 90 Ústavy, a to – na rozdíl od citovaného nálezu – bez ohledu na § 5 o. s. ř. (II. ÚS 2087/08, odst. 28.). Přijetí tohoto odvážného názoru však vyžaduje značnou představivost a kreativitu; obvyklý přístup naopak právo na spravedlivý proces za zdroj poučovací povinnosti nepovažuje (viz Jauernig: Zivilprozessrecht. 29. vydání, s. 73, a tam citované rozhodnutí německého Spolkového ústavního soudu).

IV. Koho a kdy poučovat

9. Z odlišného účelu poučovací povinnosti, jež je součástí materiálního vedení řízení, a poučovací povinnosti informativní povahy vyplývá, že k jejich uplatňování musí soud přistupovat diferencovaně.

10. Poučovací povinnost informativní povahy má zabránit tomu, aby účastník neutrpěl újmu na svých právech. Je proto zřejmé, že poučovat o procesních právech a povinnostech bude nutno především účastníka práva neznalého a nezastoupeného advokátem, popř. notářem. U takových účastníků nejvíce hrozí, že ve sporu podlehnou jenom proto, že neznají svá procesní práva a povinnosti. Obecně se uznává, že v řízení by neměla zvítězit strana, která je obratnější nebo chytřejší, ale strana, která je v právu (Jauernig, Op. cit., s. 73). Z tohoto důvodu je nutné, aby soud dal práva neznalému a odborně nezastoupenému účastníku potřebná poučení, která budou nedostatek jeho právních znalostí kompenzovat. Poučovací povinnost musí být přiměřená situaci a brát v úvahu všechny okolnosti případu (I. ÚS 138/98, IV. ÚS 41/95). Soud bude povinen poučit účastníka o jeho procesním právu nebo povinnosti tehdy, pokud je z okolností zřejmé, že bez takového poučení by účastník utrpěl újmu na svých právech (NS 29 Odo 810/2001). Poučení se má účastníku dostat v době, kdy je toho pro něj podle stavu řízení zapotřebí; např. zjistí-li soud v průběhu řízení, že účastník neovládá jazyk, jímž se vede jednání, poučí jej o právu jednat v jeho mateřštině. Není správný takový postup, kterým by soud např. na počátku řízení seznámil účastníka se všemi jeho myslitelnými procesními právy a povinnostmi, bez zřetele k tomu, zda procesní situace, ve které by tento účastník mohl svá procesní práva v řízení realizovat, vůbec nastane a bez ohledu na to, zda projevuje vůli k realizaci procesního práva směřující (R 40/99). Poučovací povinnost soudu podle § 5 o. s. ř. sleduje, aby poučení, kterého se má účastníkům ze strany soudů dostat, bylo konkrétní a podrobné a aby se jim dostalo v takovém stadiu řízení, kdy je to pro vedení řízení potřebné, a za takové situace, kdy bez konkrétního a podrobného poučení by mohli pro nedostatek potřebných znalostí procesních pravidel utrpět újmu na svých právech (NS 33 Cdo 3977/2009, 26 Cdo 82/2011).

11. I tato poučovací povinnost informativní povahy vůči nezastoupeným a práva neznalým účastníkům má však své meze (viz dále pod bodem 18.). Proto pokud by bylo zřejmé, že ani s poučením soudu není účastník zjevně schopen sám řízení vést, je dle názoru zastávaného v tomto komentáři žádoucí, aby jej soud poučil o možnosti nechat se na základě plné moci v řízení zastupovat advokátem (závěr vyslovený v NS 2 Cdon 661/96, SoJ 14/98, podle nějž není porušením § 5 o. s. ř., nepoučí-li soud účastníka o možnosti zvolit si opětovně zástupce, neznamená, že soud takové poučení účastníku poskytnout nesmí). Pochopitelně půjde-li zároveň o účastníka, který splňuje předpoklady pro osvobození od soudních poplatků, poučí jej soud o možnosti zastupování ustanoveným zástupcem podle § 30 o. s. ř.

12. Naproti tomu bude-li účastník odborně zastoupen, nebude poučovací povinnosti informativní povahy vůči takovému účastníku zásadně nutná. Zastoupení advokátem (či notářem) představuje profesionální zastoupení v oboru práva, a proto by znalost procesních práv a povinností měla být pro takové zástupce samozřejmostí. Na takovém rozlišování je ostatně založen také § 118a odst. 4 o. s. ř. Toto ustanovení však nelze chápat jako výjimku z pravidla, ale naopak jako vyjádření obecného principu, který je možno teleologickým výkladem dovodit pro poučení poskytovaná podle § 5 o. s. ř. Poučení vůči účastníku zastoupenému advokátem (popř. notářem) o procesních právech a povinnostech proto bude namístě jenom tehdy, ukládají-li to zvláštní ustanovení zákona, nebo tehdy, pokud by se při absenci poučení mohl jevit postup soudu jako nepředvídatelný (k předvídatelnosti viz komentář k § 6 pod bodem 1. a násl.).

13. Z účelu poučovací povinnosti informativní povahy rovněž vyplývá, že stejně jako s účastníkem zastoupeným advokátem (popř. notářem) bude nutno nakládat také s účastníkem, který sice odborně zastoupen není, ale nelze jej považovat za osobu práva neznalou. V takovém případě totiž sám účastník má potřebné znalosti procesních práv a povinností, a proto není zásadně zapotřebí, aby jej soud o nich nadbytečně poučoval.

14. Poučovací povinnost plynoucí z materiálního vedení řízení, jíž v občanském soudním řádu odpovídají především § 43 a § 118a odst. 1 až 3 o. s. ř., nemá za účel nahrazení nedostatku právních informací o procesních právech a povinnostech. Materiální vedení řízení má zajistit, aby skutkový základ rozhodnutí byl co nejúplněji a pravdě nejblíže objasněn; proto poučovací povinnost z materiálního vedení řízení vyplývající bude soud realizovat nejen vůči práva neznalým účastníkům, ale také vůči těm, kteří jsou odborně zastoupeni advokátem či notářem. Tato poučovací povinnost mu vzniká především tehdy, pokud skutkové přednesy procesních stran nejsou úplné, popř. kdy je zapotřebí učinit nebo doplnit důkazní návrhy. K tomu patří i případy, kdy skutkové přednesy obsažené v žalobě jsou sice dostačující pro vymezení předmětu řízení, a nelze proto jejich neurčitost považovat za vadu žaloby bránící jejímu projednání (srov. NS 22 Cdo 3398/2011), avšak kupř. s ohledem na vyjádření žalovaného, který část těchto skutkových přednesů popřel, bude nezbytné, aby žalobce svá tvrzení dále doplnil zcela určitými a konkrétními skutkovými přednesy, popř. též důkazními návrhy. Nutnost doplnění skutkových přednesů, popř. důkazních návrhů však může být vyvolána i jinými okolnostmi, jako opomenutím procesní strany, odlišným právním názorem soudu, nebo tím, že strana používá právní pojmy, aniž uvádí skutečnosti, z nichž lze na jejich obsahové naplnění usuzovat. Může se rovněž jednat o situaci, kdy v průběhu řízení vyjde najevo existence důkazního prostředku, pomocí nějž by mohly být prokázány právně významné skutečnosti, avšak strana jej nenavrhla; např. z výpovědi svědka vyšla najevo existence dalších svědků, kteří přímo vnímali určitou událost, popř. existence listiny významné pro posouzení věci. Pokud ovšem strana takový důkaz nenavrhne a soud jej přesto považuje za nezbytný pro úplné a pravdivé objasnění skutkového stavu, provede jej v rámci své vysvětlovací povinnosti podle § 120 odst. 3 o. s. ř.

15. Do rámce poučovací povinnosti plynoucí z materiálního vedení řízení, patří rovněž poučení ohledně vad podání dle § 43 o. s. ř. V praxi zde vznikají pochyby, kam až poučovací povinnost může zajít, aby soud neporušil svou nestrannost. K tomu viz dále pod body 18. a násl.

V. Způsob poučení

16. Po obsahové stránce shora citovaná judikatura vyžaduje, aby poučení bylo konkrétní a podrobné tak, aby jej účastník byl s to pochopit; i zde se proto musí uplatnit diferencovaný přístup. Naopak zejména paušální poučení či poučení pouze parafrázující text zákona vůbec neodpovídají účelu, který poučovací povinnost sleduje.

17. Kromě speciálních případů (např. § 157 o. s. ř.) nepředepisuje občanský soudní řád, jakou formu má poučení mít či jakým způsobem má být účastníkům adresováno. K potřebnému poučení proto může dojít ústně při jiném soudním roku, při jednání, nebo také písemnou formou. Pořizuje-li se protokol (§ 40 odst. 2 o. s. ř.), mělo by být ústně dané poučení v něm zachyceno. Poučuje-li soud písemně, není nutno, aby tak učinil formou usnesení (I. ÚS 233/97 toleruje poučení formou přípisu, a nikoliv usnesení i tam, kde zákon formu poučení předepisuje). Rozhodnutí NS 22 Cdo 3398/2011 však při písemném poučení trvá na tom, aby obsah procesních práv a povinností, včetně způsobu jejich realizace, soud zprostředkoval účastníku explicitně „formou“ poučení; nestačí proto kupř., že soud účastníka v usnesení, kterým jej vyzývá k odstranění nedostatků žaloby, upozorní na možnost žádat o osvobození od soudních poplatků, popř. ustanovení zástupce. Takové stanovisko však zbytečně a nesprávně preferuje formu před obsahem. Tak, jako na jedné straně platí, že ani poučení v náležité „formě“ nemusí ještě automaticky odpovídat požadavkům občanského soudního řádu (je-li neúplné, nekonkrétní nebo nepřesné; pro účastníka matoucí; pouze parafrázuje doslovný text zákona apod.), je nutno na druhé straně připustit, že obsahově správné poučení může zcela dostačovat i tehdy, není-li výslovně jako poučení označeno, tedy je-li kupř. obsaženo v usnesení vyzývajícím k odstranění vad podání. Za dostatečné bude takové poučení možno považovat tehdy, nebude-li pro účastníka matoucí a dostanou-li se jeho prostřednictvím účastníku informace, které mají být obsahem poučení.

VI. Hranice poučovací povinnosti

18. Ustanovení § 5 o. s. ř. vztahuje poučovací povinnost pouze k procesním právům a povinnostem. Takové pojetí poučovací povinnosti nemá v zahraničních předpisech obdoby. Důvodem je okolnost, že ne vždy lze zcela oddělit poučení o procesních právech a povinnostech od hmotněprávních aspektů; to je důsledkem vzájemných funkčních vazeb mezi právem hmotným a procesním (Macur: Problémy legislativní úpravy poučovací povinnosti soudu v civilním řízení, s. 599; naopak nesprávně např. I. ÚS 63/96). Tato okolnost je konec konců více než zřejmá na poučovací povinnosti, která je součástí materiálního vedení řízení (např. vyzývá-li soud účastníka k doplnění tvrzení a přitom jej poučuje, v čem má svá tvrzení doplnit, a jaké jsou následky nesplnění této výzvy). Meze přípustného a nepřípustného poučení je proto nutno hledat jinde. Jak zahraniční teorie i praxe, tak i judikatura Ústavního soudu je správně spatřují v principu nestrannosti soudu a v principu rovnosti účastníků řízení (I. ÚS 4004/14); poučení proto nesmí zvýhodňovat jednoho účastníka oproti druhému (III. ÚS 104/96). Porušením těchto kritérií by bylo, pokud by soudce vystupoval jako právní rádce jedné strany a nabádal ji k tomu, jaké konkrétní kroky má podniknout. Proto kupř. nebude soud poučovat odvolatele, že by u svého zjevně opožděného odvolání mohl navrhnout prominutí zmeškání lhůty (NS 26 Cdo 1910/99, SoJ 65/00).

19. S ohledem na princip nestrannosti a rovnosti účastníků řízení judikatura stabilně dovozuje, že do poučovací povinnosti naopak nepatří návod, co by účastník měl nebo mohl v daném případě dělat, aby dosáhl žádaného účinku, ale jen pomoc k tomu, aby mohl zákonem stanoveným způsobem dát najevo, co hodlá v řízení učinit (II. ÚS 242/98, I. ÚS 63/96, NS 30 Cdo 143/2002). Soud nemůže účastníka poučovat o možnosti vznést námitku promlčení, námitku započtení nebo uplatnit vzájemnou žalobu (srov. 23 Cdo 3848/2007). Součástí poučovací povinnosti nemůže být ani poučení o věcné legitimaci (III. ÚS 480/97), včetně poučení o tom, že má být žalován správce konkursní podstaty, a nikoliv úpadce, na jehož majetek byl před podáním žaloby prohlášen konkurs (NS 26 Cdo 4364/2007), nebo poučení o nutnosti přistoupení dalšího účastníka či o záměně účastníků (I. ÚS 56/95; R 37/03; NS 29 Odo 227/2002, SoJ 48/04; NS 30 Cdo 4947/2009). V rozporu s tímto přístupem je však právní názor, podle nějž má soud žalobce poučit o možnosti navrhnout procesní nástupnictví podle § 107a o. s. ř., jestliže za řízení vyjde najevo, že rozhodná právní skutečnost, mající z pohledu výsledku řízení vliv na aktivní věcnou legitimaci, nastala a žalobce není zastoupen advokátem nebo notářem (R 80/07). Procesní nástupnictví totiž stejně jako návrh na přistoupení dalšího účastníka či návrh na záměnu účastníka (§ 92 o. s. ř.) slouží k odstranění nedostatku věcné legitimace; rozdíl oproti zmíněným dvěma institutům je pouze v tom, že odlišný nedostatek nastal až v průběhu řízení. Tento rozdíl však neodůvodňuje rozdílný přístup k poučování účastníků. Poučuje-li soud žalobce o možnosti učinit návrh na procesní nástupnictví podle § 107a o. s. ř., poučuje jej o věcné legitimaci, a tedy o tom, koho má žalovat, aby v řízení uspěl. Stejně tak se obvyklému přístupu vylučujícímu poučování o nutnosti přistoupení dalšího účastníka příčí II. ÚS 2087/08, jenž naopak takové poučení vyžaduje v situaci, kdy je rozhodovací praxe ohledně otázky, kdo má být žalován, nejednotná; vzhledem ke specifické situaci, k níž se toto rozhodnutí vztahuje, a s ohledem na nedostatečnou přesvědčivost v něm použité argumentace, však nelze očekávat, že by toto rozhodnutí mělo do budoucna určovat směr, jímž se bude praxe ubírat.

20. Povinnost poučit žalobce o okruhu pasivně legitimovaných účastníků má podle I. ÚS 467/04 soud tehdy, odkazuje-li v nesporném řízení jednoho z účastníků na to, aby své právo uplatnil žalobou ve sporném řízení (např. dříve § 175k odst. 2 o. s. ř. nyní viz § 170 z. ř. s.).

21. V souvislosti s procesními úkony účastníků, zejména pak s žalobou, obecně platí, že pokud obsahují procesní úkony stran zjevnou nesprávnost, je nutno dát účastníkům příležitost tuto nesprávnost odstranit (II. ÚS 127/96, III. ÚS 61/97). Konkrétní problémy, které se v praxi vyskytují, se pak týkají především nesprávného označení účastníka a formulace žalobního petitu.

22. Ohledně označení účastníků vznikaly pochyby především tehdy, pokud žalobce označil za žalovaného kupř. obecní úřad místo obce, organizační složku právnické osoby místo právnické osoby samotné, organizační složku státu místo České republiky apod., tedy žalobce učinil žalovaným entitu, která neměla způsobilost být účastníkem řízení. Nelze považovat za správný právní názor, který v takové situaci vylučoval poučovací povinnost soudu proto, že by tím soud vlastně poučoval o věcné legitimaci, jakož i z toho důvodu, že nejde o vadu žaloby, neboť ta má náležitosti, je určitá i srozumitelná. Ve skutečnosti v tomto případě soud žalobce o věcné legitimaci nijak nepoučuje. Poučení nesměřuje k tomu, aby žalobce žaloval místo osoby A osobu B, ale jedině k tomu, že žalovaným nemůže být organizační složka či orgán, který nemá právní osobnost, a tedy ani způsobilost být účastníkem řízení, ale jedině osoba, jejíž součást organizační složka nebo orgán tvoří. Je proto správný závěr, že předtím, než soud případně řízení zastaví pro nedostatek procesní podmínky (spočívající v nedostatku způsobilosti být účastníkem řízení), musí dát žalobci příležitost tento nedostatek správným označením žalovaného odstranit (např. II. ÚS 79/94; II. ÚS 210/95; IV. ÚS 41/95; III. ÚS 127/96; III. ÚS 243/96; I. ÚS 338/97; I. ÚS 18/98; IV. ÚS 234/98; II. ÚS 242/98; III. ÚS 454/98; II. ÚS 73/03; R 29/95 a řada dalších). Nepřijatelně naopak např. NS 33 Odo 720/2003, NS 30 Cdo 1634/2000 či I. ÚS 11/95. Tím spíše pak je nutno žalobce poučit, týká-li se nesprávné označení jeho samotného (např. III. ÚS 315/98).

23. Ohledně žalobního petitu vzniká soudu poučovací povinnost bezpochyby tehdy, je-li nepřesný, neurčitý, popř. je formulován tak, že by jeho převzetí do výroku rozsudku způsobilo nevykonatelnost rozsudku (viz např. NS 22 Cdo 112/2007 a rozhodnutí v něm citovaná). V judikatuře se však vyskytuje také názor, podle nějž je-li žalobní petit přesný, určitý a srozumitelný, není důvodem k postupu podle § 5 o. s. ř. okolnost, že žalobě nelze vyhovět proto, že nemá oporu v hmotném právu, neboť tím by soud porušil princip rovnosti účastníků (NS 3 Cdon 344/96, SoJ 23/97; NS 26 Cdo 758/2003, obdobně NS 22 Cdo 2613/2000). Takové stanovisko je však příliš paušální a zjednodušující. Pro posouzení toho, zda se má uplatnit poučovací povinnost ohledně žalobního petitu, či nikoliv, je rozhodující cíl, který žalobce žalobou sleduje. Na tento cíl je nutno usuzovat nejen ze samotného slovního znění žalobního petitu, ale z celé žaloby či ostatních podání a přednesů žalobce, popřípadě z informací, které soud zjistí dotazováním (viz Schumacher: Richterliche Anleitungspflichten, s. 9, 39 až 48). Poučovací povinnost soudu vznikne tehdy, pokud žalobní petit neodpovídá cíli, který žalobce svou žalobou sleduje, a soudce zároveň nemůže nápravu zjednat sám jinou formulací výroku rozsudku. V podstatě na tomto přístupu stojí i NS 22 Cdo 112/2007, v němž se zdůrazňuje, že by bylo v rozporu s cíli civilního řízení soudního, vyjádřenými v § 1 o. s. ř., zamítnutí žaloby pro vady formulace žalobního návrhu v případě, kdy by bylo zcela zjevné, o co žalobci jde, pokud žalobce nebyl o nesprávnosti formulace žalobního návrhu poučen. Soud má v takovém případě zvážit, zda s ohledem na formulaci návrhu může o žalobě rozhodnout tak, že použitím jiných slov vyjádří ve výroku svého rozhodnutí stejná práva a povinnosti, kterých se žalobce domáhal, nebo zda je namístě žalobce o správné formulaci petitu poučit. K tomu srov. též NS 21 Cdo 909/2003.

24. Popsanému přístupu odpovídá, pokud soud upozorní žalobce na vadnost petitu a poučí jej o správné formulaci kupř. v těchto judikaturou řešených případech:

a) domáhá-li se žalobce určení, že byl vlastníkem určité nemovitosti a zemřelá manželka byla k určitému dni rovněž vlastnicí téže nemovitosti, ačkoliv mělo být žalováno tak, že nemovitost byla ke dni úmrtí manželky součástí bezpodílového spoluvlastnictví manželů (NS 22 Cdo 112/2007). Obdobný přístup měl být zřejmě zvolen i v rozhodnutí NS 22 Cdo 2925/2005, v němž se žalobkyně domáhala určení, že jí svědčí právo společného jmění manželů k věci, ačkoliv šlo o nárok z podílového spoluvlastnictví;

b) domáhá-li se žalobce vyklizení pozemku, na němž je nemovitá stavba, ačkoliv měl žalovat na odstranění stavby (NS 2 Cdon 1396/96, SoJ 123/99). Z žaloby bylo zřejmé, že se žalobce domáhal ochrany vlastnického práva, pouze petit neupravil tak, aby to odpovídalo exekučním předpisům;

c) navrhuje-li žalobce vydání nemovitosti, ačkoliv má žalovat na vyklizení (NS 22 Cdo 61/99; R 53/93). V této situaci však soud nepochybí, pokud sám ve výroku vysloví povinnost vyklidit nemovitost, je-li zjevné, že to je cíl, který žalobce sleduje;

d) domáhá-li se žalobce vrácení plnění ze smlouvy, avšak svou vzájemnou restituční povinnost nezahrne do žalobního petitu, ačkoliv připravenost vrátit žalovanému plnění vyjádří v obsahu žaloby (NS 30 Cdo 1666/2000). Závěr, že soud o vzájemné restituční povinnosti poučovat nemusí, obsažený v NS 25 Cdo 2524/98 (SoJ 87/00) byl učiněn za jiné situace: žalobce v této věci totiž nevyjádřil ochotu vrátit žalovanému to, co podle neplatné smlouvy přijal, a naopak poukazoval na to, že učinil vše pro to, aby tuto povinnost splnil, avšak již není schopen tak učinit;

e) domáhá-li se žalobce (podílový spoluvlastník) určení, že je oprávněn k podání žádosti o zahájení územního řízení, ačkoliv se měl domáhat nahrazení souhlasu žalovaného spoluvlastníka. Rozhodnutí NS 22 Cdo 2613/2000 v této věci nesprávně poučovací povinnost odepírá, přestože se v něm výslovně konstatuje, že z žaloby i z dalšího podání žalobce vyplývá, že rozhodnutím soudu měl být nahrazen souhlas žalované. Jde tedy o zjevný případ, kdy formulace petitu neodpovídá sledovanému cíli;

f) formuluje-li žalobce petit žaloby na určení existence věcného břemene cesty tak, že by podle něj nebylo možno věcné břemeno zapsat do katastru nemovitostí, a nikoliv tak, že se určuje, že (v žalobě uvedený) pozemek žalovaných je zatížen věcným břemenem (s obsahem v žalobě uvedeným) ve prospěch vlastníků nemovitosti v žalobě uvedené, musí jej soud o nesprávnosti petitu poučit (NS 22 Cdo 2595/2005).

25. Popsaným případům je společné, že žalobce zjevně usiloval o dosažení určitého cíle, ale formulace textu žalobního petitu tomuto cíli neodpovídala. Pokud ovšem žalobní petit odpovídá cíli, který žalobce sleduje – což si soud popř. musí s žalobcem vyjasnit informativním dotazováním či jinak – nemůže být samozřejmě důvodem poučovací povinnosti to, že nárok, který žalobce uplatnil, není důvodný, popř. že by mohl uplatnit nárok jiný. Např. uplatní-li žalobce nárok na náhradu škody spočívající v ušlém výdělku za dobu, po kterou trvaly průtahy v řízení, nemá soud žalobce poučovat o možnosti uplatnění nároku na náhradu za imateriální újmu (NS 28 Cdo 1253/2009). Obdobnou situaci představuje případ, kdy se žalobce domáhá nahrazení projevu vůle žalované k uzavření smlouvy o zřízení věcného břemene, a tomuto petitu odpovídají skutkové přednesy obsažené v žalobě; soud pak samozřejmě nemůže mít povinnost žalobce poučovat o tom, že by se mohl domáhat zřízení věcného břemene soudním rozhodnutím, nebo určení existence věcného břemene nabytého vydržením (NS 22 Cdo 2962/2012).

26. Judikatura dovozuje, že poučovací povinnost nemůže jít tak daleko, že by soud prováděl za některou stranu věcnou formulaci žalobního návrhu, neboť by tím porušil princip rovnosti a nestrannosti (I. ÚS 153/94; VS Praha 3 Cdo 17/94, SoRo 11/94, s. 415). Tento závěr plyne i z dispoziční zásady, avšak vyžaduje jisté upřesnění. Soud nemůže místo žalobce formulovat žalobní petit tehdy, není-li ani přes výzvu a poučení podle § 43 o. s. ř. dostatečně určitě vymezeno, čeho se vlastně žalobce domáhá, tedy není-li z žaloby, popř. dalších úkonů zřejmý předmět řízení a cíl, který žalobce sleduje (např. žalobce jenom požaduje „plnou úhradu škody“ apod. jako v citovaných věcech). Je-li naopak zcela zřejmé, čeho se žalobce domáhá, pouze to vyjádřil v žalobním petitu nepřesně, popř. žalobní petit – coby relativně samostatná část obsahující návrh výroku rozsudku soudu – v žalobě chybí, je na soudu, aby ve výroku sám přesně a určitě vyjádřil to, čeho se žalobce domáhal.

27. Poučení o nutnosti upravit žalobní petit tak, aby namísto určení neplatnosti smlouvy bylo žalováno na určení vlastnického práva, přesahuje podle rozhodovací praxe meze poučovací povinnosti soudu (I. ÚS 63/96; NS 22 Cdo 320/2001; NS 30 Cdo 143/2002). Argumentuje se tím, že soud by žalobce poučoval o hmotném právu, neboť v žalobním petitu se promítá závěr, jaký si žalobce vytvořil o svém hmotněprávním postavení; závěr, zda soud může žalobě vyhovět, či nikoliv, není výsledkem aplikace procesních předpisů, ale hmotněprávních norem. Taková argumentace však není udržitelná. Přehlíží v prvé řadě již to, že úspěch nebo neúspěch v řízení nezávisí vždy pouze na hmotném právu; viz např. spory vyvolané exekučním řízením. Ještě významnější je však okolnost, že určovací žaloby se od jiných žalob liší tím, že představují ryze procesní nástroj ochrany subjektivních soukromých práv. To se také promítá v požadavku naléhavého právního zájmu na požadovaném určení. Ten nijak nevyplývá z práva hmotného, ale z práva procesního, konkrétně z § 80 o. s. ř. Proto pokud soud žalobce – poté, co si v součinnosti s ním ujasní, jaký cíl právní ochrany sleduje – poučí, jak formulovat žalobní petit, aby to odpovídalo žalobou sledovanému cíli a zároveň aby na takovém určení byl dán naléhavý právní zájem, nepoučuje jej v žádném případě o právu hmotném, ale jedině a pouze o právu procesním. Proti tomuto závěru nelze brojit ani tím, že nedostatek naléhavého právního zájmu vede k zamítnutí žaloby jako nedůvodné. Jak je totiž podrobně vysvětleno v komentáři k § 80 o. s. ř. pod bodem 11., takové posuzování naléhavého právního zájmu je pouze dozvukem staršího a dnes již překonaného teoretického přístupu k žalobnímu právu. Naléhavý právní zájem má ve skutečnosti povahu procesní podmínky, a správně by proto jeho zjišťování mělo být odpovědností soudu, a jeho nedostatek by pak měl vést k zastavení řízení, a nikoliv k zamítnutí žaloby.

28. Konečně je nutno poukázat na to, že rozhodovací praxe v určitých případech připouští, aby poučovací povinnost soudu vedla ke změně žaloby. Viz I. ÚS 1180/07, IV. ÚS 1253/08 a řada dalších obdobných nálezů týkajících se regulovaného nájemného, nebo z poslední doby I. ÚS 215/12. Lze souhlasit s tím, že podnět ke změně žaloby je přípustný za předpokladu, že povede k vyhnutí se novému procesu, neboť takové poučení slouží nejen zájmům žalobce, ale i žalovaného (Jauernig, op. cit., s. 75). Ještě volněji než změnu žaloby spočívající ve změně petitu bude nutno posuzovat situace, kdy změna žaloby spočívá ve změně skutkových přednesů. V tomto případě totiž může být velmi nejasná hranice mezi změnou žaloby a doplněním žaloby (na něž se bezpochyby poučovací povinnost soudu vztahuje); rozdíl mezi obojím závisí na zvoleném kritériu identity předmětu řízení (viz komentář k § 83 o. s. ř.). V této souvislosti však lze poukázat na již zmíněný I. ÚS 215/12, který výslovně připouští nejen poučení o doplnění, ale právě také o změně žaloby.

Z další judikatury:

NS 21 Cdo 1700/2013 (není nutno poučovat o důsledcích soudcovské povahy lhůty pro odstranění vad podání); R 79/13 („poučení“ o nepřípustné prorogační doložce ve spotřebitelské smlouvě); R 80/07, NS 26 Cdo 82/2011 (poučení o procesním nástupnictví podle § 107a o. s. ř.); II. ÚS 1473/11 (poučení ohledně nesprávného označení povinného); I. ÚS 2881/09 (povinnost soudu seznámit účastníky se závěry derogačního nálezu ÚS); NS 22 Cdo 5084/2008, 22 Cdo 1089/2007 (konkretizace důvodu investic do společné věci); I. ÚS 574/03 (poučovací povinnost při intertemporálních konfliktech starého a nového práva); NS 29 Odo 373/2002 (nepoučování o rozhodování bez jednání v odvolacím řízení); KS v Ostravě 16 Co 69/98 (poučení o nákladech řízení)

§ 6 (Předvídatelnost; role soudu a stran; zákaz zneužití)

V řízení postupuje soud předvídatelně a v součinnosti s účastníky řízení tak, aby ochrana práv byla rychlá a účinná a aby skutečnosti, které jsou mezi účastníky sporné, byly podle míry jejich účasti spolehlivě zjištěny. Ustanovení tohoto zákona musí být vykládána a používána tak, aby nedocházelo k jejich zneužívání.

I. Předvídatelnost postupu a rozhodování soudu

1. Jedním ze základních principů právního státu je právní jistota. Jádrem právní jistoty je vždy předvídatelnost práva (srov. II. ÚS 2070/07), vztahující se nejen na právo hmotné, ale i procesní, a to jak ve fázi jeho tvorby, tak i při jeho interpretaci a aplikaci. Požadavek předvídatelnosti postupu soudu, jenž je nyní výslovně formulován v § 6 o. s. ř., proto ve skutečnosti není novinkou v tom smyslu, že by až dosud mohl soud postupovat a rozhodovat v řízení nepředvídatelně. Předvídatelnost postupu soudu a jeho rozhodování totiž plyne již z ústavního pořádku, a nikoliv až z podústavního práva; v něm se pouze požadavek předvídatelnosti opakuje. Nález Pl. ÚS 46/13 se dokonce zmiňuje o právu na předvídatelné rozhodnutí a považuje je za základní atribut práva na spravedlivý proces.

2. Předvídatelnost má podle II. ÚS 4809/12 několik rovin: „Zaprvé soudní rozhodnutí musí být výsledkem předvídatelného postupu soudu, kdy účastníci nemohou být s ohledem na dosavadní průběh řízení překvapeni rozhodnutím soudu. Zadruhé, vycházejí-li účastníci při právním hodnocení věci ze stávající ustálené judikatury, nemůže rozhodnutí v jejich věci vykazovat známky svévolného odchýlení se od ní, ale případné odlišné rozhodnutí musí soud založit na relevantních důvodech a argumentech, jež musejí být účastníkům vysvětleny v odůvodnění tohoto rozhodnutí. A zatřetí předpokladem předvídatelnosti soudního rozhodování je existence právní úpravy, jejíž vlastností je srozumitelnost a určitost jako obecný předpoklad předvídatelnosti její aplikace soudy.“

3. Předvídatelnost se tedy v prvé řadě promítá v samotném procesním postupu soudu, především při zjišťování skutkového stavu. Obecně platí, že předvídatelné může být jen takové rozhodnutí, jemuž předchází předvídatelný postup soudu při jednání a dokazování (II. ÚS 1617/10). Nepředvídatelným, resp. překvapivým, je podle rozhodovací praxe Nejvyššího soudu takové rozhodnutí, které nebylo možno na základě zjištěného skutkového stavu věci, postupu odvolacího soudu a dosud přednesených tvrzení účastníků řízení předvídat. Např. pokud odvolací soud na rozdíl od soudu I. stupně posuzoval skutečnost, kterou žádný z účastníků řízení nikdy netvrdil či nepopíral, popř. která nebyla předmětem posuzování soudu prvního stupně (NS 32 Cdo 1019/2009, SoRo 9/10, s. 324, 30 Cdo 1128/2012). Porušením požadavku předvídatelnosti by byl rovněž takový postup soudu, jenž by vyústil v neúspěch strany v řízení pro neunesení břemene tvrzení nebo břemene důkazního, aniž byla o těchto břemenech řádně poučena (viz např. II. ÚS 762/10, II. ÚS 1617/10, I. ÚS 2014/10; NS 26 Cdo 1522/2010).

4. Předvídatelnost se rovněž promítá v právním posouzení věci, včetně důsledků z toho plynoucích pro postup soudu. V prvé řadě právní posouzení věci soudem nesmí být pro strany překvapivé. Proto se za nepředvídatelné považuje rozhodnutí, jež z pohledu předcházejícího řízení originálním způsobem posuzuje rozhodovanou věc a jehož přijetím je účastník řízení zbaven možnosti skutkově a právně argumentovat, tj. odvolací soud posoudí zjištěný skutkový stav po právní stránce jinak, než dosud činili účastníci řízení anebo než jej posoudil soud prvního stupně, přičemž neposkytne účastníkům možnost se k jeho právnímu názoru vyjádřit, resp. vznést odpovídající tvrzení a navrhnout k nim důkazy (NS 23 Cdo 2497/2013, NS 30 Cdo 1225/2011, III. ÚS 729/00, IV. ÚS 321/07, NS 22 Cdo 2125/2006). Hodlá-li se odvolací soud odchýlit od právního názoru soudu I. stupně a přesto jeho rozhodnutí potvrdit podle § 219 o. s. ř., je povinen účastníkům svůj odlišný právní názor zpřístupnit a dát jim příležitost se k němu vyjádřit (I. ÚS 777/07). Stejný požadavek platí také pro dovolací řízení (I. ÚS 3271/12): „Postup, kdy dovolací soud zamítne dovolání s odůvodněním, že závěr odvolacího soudu je správný, … přičemž k závěru o věcné správnosti výroku dospěje na základě ‚dílčích odlišných závěrů‘, s nimiž účastníky neseznámí a nedá jim příležitost se k nim vyjádřit, je odepřením práva na právní slyšení ve smyslu čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod.“ Dovolatel ani dovolací odpůrce totiž v době, kdy podávají dovolání či vyjádření k němu, nemohou předpokládat, zda dovolací soud zaujme jiný právní názor, jakou bude mít tento právní názor podobu, a jaké argumenty by z hlediska tohoto odlišného právního názoru měly být relevantní. Z tohoto pohledu lze považovat za matoucí názor, podle nějž „zákon (žádné ustanovení zákona) soudu neukládá, aby sdělil účastníkům svůj názor, jak věc hodlá rozhodnout, aby s nimi svůj zamýšlený názor (předem) konzultoval nebo aby jim umožnil uplatnit něco jiného (pro případ, že by se ukázalo, že dosavadní nárok nemůže obstát)“ (NS 21 Cdo 1243/2013). Žádné takové výslovné ustanovení zákona sice skutečně neexistuje, avšak povinnost soudu I. stupně, odvolacího či dovolacího zpřístupnit účastníkům svůj právní názor a umožnit účastníkům, aby na něj reagovali, vyplývá – jak bylo právě vyloženo – přímo z principu právní jistoty a z práva na právní slyšení.

5. Protože integrální součástí civilního řízení je rovněž rozhodování o nákladech řízení, vztahují se uvedené závěry i na ně. Uvažuje-li soud I. stupně nebo odvolací soud o aplikaci § 150 o. s. ř., musí účastníky o možném použití moderačního práva poučit a poskytnout jim prostor k vyjádření (II. ÚS 828/06, Pl. ÚS 46/13).

6. Předvídatelné musí být rovněž samotné rozhodnutí, a to jak výroková část (ve výroku o věci samé i ve vedlejších výrocích), tak odůvodnění. Předvídatelnost musí být zajištěna jednak ve vztahu k předchozímu průběhu řízení, jednak vzhledem k ustálené judikatuře (srov. II. ÚS 1769/13). Nepředvídatelnost ve výše uvedeném smyslu může být dána nedostatečným odůvodněním: Nevyplývá-li z žádného místa odůvodnění rozsudku při novém projednání věci, ani z protokolu o jednání, ani ze spisového materiálu, na základě jakých skutečností dovodil soud zásadní změnu v přisouzení nákladů řízení, je třeba takové rozhodnutí považovat za překvapivé, nepředvídatelné a projev libovůle, zejména představuje-li velmi citelný zásah do majetkových práv stěžovatele (III. ÚS 1561/13). Ohledně druhé oblasti (předvídatelnosti vzhledem k ustálené rozhodovací praxi), Ústavní soud v nálezu II. ÚS 4809/12 konstatuje: „judikatura soudů není obecně absolutně závaznou a může se v průběhu času měnit, stejně tak soudy se mohou s ohledem na okolnosti případu od ustálené judikatury odchýlit, nicméně z pojetí práva na spravedlivý proces plyne, že potom je jejich povinností se v odůvodnění odlišného rozhodnutí s tímto odchýlením argumentačně vypořádat. Rozhodnutí vydaná v podmínkách demokratického právního státu, a představující tedy legitimní výsledek rozhodovací činnosti nezávislého a nestranného soudu, a v nich obsažená interpretace, tvoří v materiálním smyslu součást příslušné interpretované zákonné normy. Přehodnocení interpretace pak představuje zásah do právní jistoty a rovnosti všech subjektů, které očekávají, že také v jejich případě bude zákon vykládán stejně“; viz též II. ÚS 566/05, III. ÚS 470/97, IV. ÚS 451/05. Je porušením práva na spravedlivý proces, pokud závěry nalézacího soudu vybočí z ustálené judikatury obecných soudů zásadním, pro stěžovatele zcela nepředvídatelným způsobem (I. ÚS 3143/08).

7. Jedním z klíčových nástrojů, které napomáhají zajištění předvídatelnosti řízení a rozhodování pro účastníky, je poučovací povinnost. Tím je míněna nejen poučovací povinnost dle § 118a o. s. ř., u níž je to zcela evidentní, ale také obecná poučovací povinnost dle § 5 o. s. ř., popř. zvláštní kazuisticky upravené případy poučovací povinnosti.

II. Role soudu a stran při objasňování skutkového stavu

8. Soud a strany mají podle § 6 o. s. ř. postupovat ve vzájemné součinnosti, a to mj. za tím účelem, aby skutečnosti, které jsou mezi nimi sporné, byly podle míry jejich účasti spolehlivě zjištěny. Postavení soudu a stran v civilním procesu je určeno především uplatněním zásady dispoziční, či naopak zásady oficiality, a zásady projednací, nebo jejího protikladu zásady vyšetřovací.

9. Prvá z těchto dvojic vymezuje, kdo má rozhodující slovo při zahájení řízení, vymezení jeho předmětu a jeho skončení. Je-li tímto procesním subjektem soud, potom je řízení ovládáno zásadou oficiality, typickou pro nesporná řízení. Podle dispoziční zásady, uplatňující se ve sporném procesu, to jsou naopak strany, které rozhodují o tom, zda vůbec bude řízení zahájeno, o čem bude soud rozhodovat, a zda řízení neskončí dříve jinak než meritorním rozhodnutím (smírem, zpětvzetím žaloby).

10. Druhá dvojice zásad míří do oblasti zjišťování skutkového stavu: označuje, kdo nese odpovědnost za objasnění skutkového stavu. Vyšetřovací zásada činí odpovědným za zjištění skutkového stavu soud; je jeho povinností bez ohledu na přednesy a důkazní návrhy stran objasnit všechny rozhodné skutečnosti. Naproti tomu projednací zásada ponechává objasňování skutkového stavu výlučně stranám. Je na nich, aby do řízení uvedly rozhodné skutečnosti a učinily důkazní návrhy. Povinností pravdivosti přitom nejsou vázány. Soud nesmí založit své rozhodnutí na skutečnostech, které strany do řízení neuvedly, a nemůže ani z vlastní iniciativy provádět dokazování. Postavení soudu proto lze charakterizovat jako slabé a pasivní. Jeho rozhodnutí vychází ze skutkového základu odpovídajícího procesní činnosti stran (z jejich „formální pravdy“), který nemusí korespondovat se skutečným skutkovým stavem (s tzv. „materiální pravdou“). Je ovšem nutno zdůraznit, že popsané pojetí vyšetřovací a projednací zásady odpovídá liberálním koncepcím devatenáctého století (viz komentář k § 1 pod bodem 4.), a nikoliv současné době. Proto také představa, že pro současný civilní sporný proces je charakteristická formální pravda, je od základu chybná. Ryzí podoba projednací zásady byla podstatně změněna. Modifikovaná projednací zásada, jež se uplatňuje v dnešní době, zachovává iniciativu a odpovědnost stran, ale omezila jejich „panství“ nad skutkovým stavem a zároveň posílila postavení soudu. Přednesy procesních stran jsou oproti ryzímu pojetí projednací zásady svázány povinností pravdivosti a úplnosti. V zájmu dosažení účelu civilního procesu a zachování principu rovnosti zbraní se též uplatňuje vysvětlovací povinnost strany nezatížené důkazním břemenem. Podstatná je rovněž změna v postavení soudu; ten přestal být pasivním činitelem, a naopak v rámci materiálního vedení řízení mu bylo svěřeno oprávnění aktivně do zjišťování skutkového stavu zasahovat. Dovolává-li se tedy § 6 o. s. ř. součinnosti soudu a stran při objasňování skutkového stavu, odpovídá to současnému přístupu k projednací zásadě. Shromažďování skutkového a důkazního materiálu je v popsaném smyslu společnou záležitostí stran a soudu (Roth, M.; Holzhammer, Holly: Zivilprozessrecht, s. 12), resp. odpovědnost za jeho objasnění je rozdělena mezi strany a soud (Fasching: Lehrbuch des österreichischen Zivilprozessrechts, s. 309.), byť klíčová zůstává stále iniciativa a odpovědnost procesních stran.

11. K materiálnímu vedení řízení viz komentář k § 1 pod bodem 4 a k § 5 pod bodem 2. K povinnosti pravdivosti a úplnosti viz komentář k § 1 pod body 6 a 10 a k § 120 pod bodem 4 a násl. K povinnosti součinnosti soudu a účastníků v nesporném řízení a k modifikovanému pojetí vyšetřovací zásady viz komentář k § 20 pod bodem 2 a násl. z. ř. s.

III. Skutečnosti, které jsou mezi stranami sporné

12. Podle § 6 o. s. ř. má soud v součinnosti s účastníky spolehlivě objasnit skutečnosti, které jsou mezi stranami sporné. Toto ustanovení je významným interpretačním vodítkem pro výklad § 120 odst. 3 o. s. ř., podle nějž soud může vzít za svá skutková zjištění shodná tvrzení účastníků. Civilní sporný proces je vybudován na systému dvou stran v kontradiktorním postavení. Strana žalující a strana žalovaná jsou vzájemnými odpůrci, a nositeli protichůdných zájmů. Právě existence těchto opačných zájmů umožňuje přenést na procesní strany odpovědnost za objasnění skutkového stavu. Každá procesní strana je povinna – chce-li v řízení uspět – ve svém vlastním zájmu přednést skutečnosti odpovídající skutkovým znakům jí příznivé právní normy. Pokud se přitom odchýlí od pravdivého vylíčení rozhodujících skutečností, je v zájmu protistrany, aby takové skutkové přednesy učinila spornými. Popře-li je, budou tyto skutečnosti vyžadovat podání důkazu stranou zatíženou důkazním břemenem. Naopak zůstanou-li určité skutkové přednesy nepopřeny, přestože protistrana sleduje v řízení protichůdný zájem a přestože měla příležitost je popřít, lze velmi pravděpodobně vycházet z toho, že tyto skutkové přednesy odpovídají pravdě, a není je zapotřebí dokazovat. Z tohoto důvodu jsou ve sporném řízení předmětem dokazování jenom ty právně rozhodné skutečnosti, které jsou mezi stranami sporné. Blíže k tomu viz komentář k § 120 o. s. ř., pod body 38 až 40.

IV. Důkazní břemeno

13. Sporné skutečnosti mají být spolehlivě zjištěny podle „míry účasti“ stran. Tím se pochopitelně nemyslí snad okolnost, že by účastenství stran v řízení bylo jakkoli odstupňováno. Neobratně se jím pouze uznává fakt, že důkazní břemeno je v civilním sporném procesu rozděleno mezi procesní strany. Základním pravidlo dělení důkazního břemene vyjadřuje požadavek, aby každá procesní strana prokazovala ty skutečnosti, které odpovídají skutkovým znakům jí příznivé právní normy. K tomu viz blíže komentář k § 120 o. s. ř. pod bodem 16 a násl.

V. Míra důkazu

14. Konečně sporné skutečnosti mají být podle § 6 o. s. ř. spolehlivě zjištěny. Tímto v podstatě neurčitým pojmem je vyjádřena míra důkazu, tedy stupeň vnitřního přesvědčení soudce, který musí být dán, aby určitou skutečnost bylo možno považovat za prokázanou. Pro středoevropský civilní proces je charakteristický subjektivní přístup, na jehož základě se skutečnost považuje za prokázanou tehdy, nabude-li soudce vnitřního přesvědčení o pravdivosti skutkového přednesu na úrovni praktické jistoty. Nepřijímá se tedy objektivní pojetí míry důkazu, které se spokojuje s tím, že se po provedeném dokazování a hodnocení důkazů určitá skutečnost jeví více pravděpodobná než nepravděpodobná. Závěr, že se tato druhá koncepce nemůže v českém civilním procesu uplatnit, plyne ostatně mj. právě z výslovného znění § 6 o. s. ř.: za spolehlivé zjištění zcela jistě nelze brát zjištění opírající se o pouhou převažující pravděpodobnost. Vzhledem k tomu, že otázka míry důkazu souvisí s hodnocením důkazů, více k ní, jakož i k objektivním kritériím, které ji doplňují, viz komentář k § 132 o. s. ř., pod body 9 až 13.

VI. Rychlost a účinnost soudní ochrany práv

15. Pro efektivní ochranu práv je nezbytné, aby soudní ochrana přišla včas. To platí samozřejmě nejen pro rozhodování jednotlivých věcí, ale také z pohledu vztahu soukromého práva a civilního práva procesního: čím vyšší je výskyt zdlouhavých a málo efektivních řízení, tím více klesá důvěra veřejnosti v soudní ochranu, a tím častěji se vyskytují mimoprávní cesty k prosazení pouze domnělého práva. Požadavek rychlosti řízení však nelze chápat odtrženě od účelu civilního procesu, jímž je poskytování ochrany skutečným ohroženým nebo porušeným subjektivním právům a právem chráněným zájmům (viz komentář k § 1 pod bodem 4. a násl.). Civilní právo procesní z tohoto hlediska plní ochrannou funkci jenom v té míře, v níž je schopno skutečné hmotněprávní vztahy ochraňovat. Předpokladem věcně správného soudního rozhodnutí je vždy úplné a pravdivé objasnění skutkového stavu. Vzhledem k tomu, že objasňování skutkového základu vždy zabere určitou dobu, vzniká tím jisté napětí vůči požadavku na rychlost řízení. Je však nutno zdůraznit, že rychlost řízení nelze věcné správnosti soudního rozhodnutí nadřazovat, neboť rozhodnutí, jehož je sice dosaženo rychle, avšak které je věcně nesprávné, je stejně nežádoucí jako rozhodnutí vydané po zbytečně vleklém řízení. To je zapotřebí mít na paměti při interpretaci ustanovení občanského soudního řádu sloužících k urychlování řízení. Rychlost tak vyjadřuje požadavek na to, aby se řízení vyhnulo zbytečným prodlevám, nikoliv aby se zkracovalo za každou cenu na úkor možnosti dosažení věcně správného rozhodnutí. Správně proto Nejvyšší soud konstatuje, že „přiměřenost délky soudního řízení není hlediskem absolutním, které by mohlo převážit jiné požadavky na soudní rozhodování, jimiž je např. i zmíněná povinnost soudu opřít své rozhodnutí o spolehlivě zjištěný skutkový stav věci, obzvláště v případech, kdy jsou některé skutečnosti mezi účastníky sporné“ (NS 25 Cdo 38/2000, NS 30 Cdo 2888/2010).

16. Požadavek rychlosti řízení je jednou ze složek práva na spravedlivý proces. Podle čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod má každý právo mj. na to, aby jeho věc byla projednána bez zbytečných průtahů. Čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a čl. 47 Listiny základních práv Evropské unie obdobně požadují, aby záležitost byla projednána v přiměřené lhůtě. Vzhledem k rozmanitosti jednotlivých věcí, jejich rozdílné skutkové a právní složitosti, jakož i řadě dalších faktorů není možné předem obecně stanovit, jaká doba je přiměřená, a jaká nikoliv. To je vždy věcí konkrétního případu. V rozhodovací praxi Evropského soudu pro lidská práva se za účelem posouzení této otázky vytvořila určitá kritéria, která se posléze promítla i v rozhodovací praxi Ústavního soudu a Nejvyššího soudu, a konečně také v zákonné úpravě zadostiučinění za nemajetkovou újmu způsobenou nepřiměřenou délkou řízení (viz § 31a odst. 3 zákona č. 82/1998 Sb.). V rámci zvažování konkrétních okolností případu je nutno přihlédnout především k celkové délce řízení; ke složitosti řízení; k jednání poškozeného, kterým přispěl k průtahům v řízení, a k tomu, zda využil dostupných prostředků způsobilých odstranit průtahy v řízení; k postupu orgánů veřejné moci během řízení a k významu předmětu řízení pro poškozeného. Podrobněji k tomu zejména stanovisko Nejvyššího soudu R 58/11 a z rozhodovací praxe Ústavního soudu kupř. I. ÚS 1822/14, jakož i judikaturu v nich citovanou.

VII. Hospodárnost řízení

17. Praxe v § 6 o. s. ř. spatřuje rovněž vyjádření zásady hospodárnosti řízení. S poukazem na něj pak kupř. posuzuje místní příslušnost v případech, kdy ji nelze určit (např. NS 21 Nd 438/2014), či se jej dovolává v souvislosti s přípustností přistoupení dalšího účastníka (NS 30 Cdo 1942/2010).

VIII. Zákaz zneužití

18. Zákaz zneužití byl do § 6 o. s. ř. vložen teprve novelou provedenou zákonem č. 293/2013 Sb. Podle důvodové zprávy mělo jít o „nový výkladový návod“. Zákonodárce však přehlédl, že zákaz zneužití občanský soudní řád vyjadřuje od samotného počátku účinnosti v § 2. Blíže proto viz komentář k tomuto ustanovení.

Hlava druhá
Soudy

Pravomoc

§ 7 (Pravomoc soudů)

(1) V občanském soudním řízení projednávají a rozhodují soudy spory a jiné právní věci, které vyplývají z poměrů soukromého práva, pokud je podle zákona neprojednávají a nerozhodují o nich jiné orgány.

(2) Spory a jiné právní věci uvedené v odstavci 1, o nichž podle zákona rozhodly jiné orgány než soudy, soudy v občanském soudním řízení projednávají a rozhodují za podmínek uvedených v části páté tohoto zákona.

(3) Jiné věci projednávají a rozhodují soudy v občanském soudním řízení, jen stanoví-li to zákon.

(4) Pravomoc soudů ve věcech správního soudnictví upravuje zvláštní zákon.96)

96) Zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní.

I. Vymezení soudní pravomoci

1. Soudní pravomocí je třeba chápat zákonem dané oprávnění soudů, jako orgánů státu, rozhodovat otázky, které jim zákon svěřuje k rozhodování. Takové vymezení je založeno na rozsahu pravomoci stanovené primárním právem a její překročení tak může zakládat porušení ústavně zaručených práv. Soudní pravomoc se dělí na pravomoc civilní, trestní, ústavní a pravomoc ve věcech správního soudnictví.

2. Civilní pravomoc soudu je jednou z podmínek řízení (viz § 103 a násl.), která vymezuje oprávnění českých soudů k rozhodování, a to jednak určením věcí, o nichž soudy rozhodují v civilním řízení (na rozdíl od řízení trestního, správního a ústavního soudnictví), a dále pak tyto kompetence vymezuje ve vztahu k jiným orgánům.

3. Soudní pravomoc je však nutné odlišovat od pojmu působnosti a příslušnosti.

4. Působnost, neboli kompetence je prostorový, časový a věcný rozsah oprávnění konkrétního státního orgánu jednat v rámci své pravomoci. V případě pravomoci se tedy jedná o pojem nadřazený, kdy pravomoc vymezuje rozsah možnosti orgánu jednat. Zásadní je ale rozdíl mezi překročením pravomoci a působnosti. Zatímco jednání ultra vires, tedy mimo působnost, je sankcionováno vadou právního aktu, který orgán vydal, a tento může být následně zrušen, nedostatek pravomoci vede k vydání paaktu, tedy nicotného právního aktu, který nemá právní účinky. Jednání mimo působnost je tedy jednáním platným až do té doby, než dojde k jeho zrušení oprávněným orgánem.

5. Příslušností se v českém právu rozumí oprávnění konkrétního pravomocného orgánu jednat. Příslušným soudem tak bude některý ze soustavy českých soudů, který je věcně, funkčně nebo místně příslušný. Příslušnost je v občanském soudním řádu blíže vymezena v § 9 až 12.

II. Pravomoc soudu v civilním procesu

6. Pravomoc soudu v civilním řízení je obecně vázána na věci vymezené v § 7, tedy na spory a jiné právní věci soukromoprávní povahy, pokud nejsou tyto svěřeny do pravomoci jiného orgánu.

7. Věcmi soukromoprávní povahy se rozumí zejména spory vyplývající z občanskoprávních, pracovních, rodinných a obchodních vztahů. Občanský soudní řád původně přímo základ těchto sporů vypočítával, z důvodu zajištění obecnosti, příslušné ustanovení však bylo vypuštěno a současné pojetí pravomoci v soukromoprávních věcech je založeno na obecném chápání soukromoprávního vztahu. Existuje přitom několik přístupů pro kvalifikaci právního vztahu jako soukromoprávního nebo veřejnoprávního, přičemž ale nejvýznamnějším je mocenská teorie založená na posouzení vztahu subjektů z hlediska jejich rovnosti nebo autoritativnosti. V rámci soukromoprávních vztahů jsou si subjekty obecně rovny a žádná ze stran není oprávněna rozhodovat jednostrannými vrchnostenskými akty. I s přihlédnutím k § 2 soudního řádu správního lze tyto vztahy souhrnně charakterizovat jako soukromoprávní.

8. Vedle mocenské teorie existují také teorie zájmová, teorie organická či metoda právní regulace. K mocenské teorii se hlásí ve své rozhodovací praxi zejména Ústavní soud, a to již od vzniku České republiky (viz II. ÚS 75/93, I. ÚS 1359/08), Nejvyšší správní soud se naopak od počátku hlásí k metodě právní regulace (viz 9 Afs 97/2009 nebo Konf. 81/2004, Konf. 110/2009).

9. Občanský soudní řád doposud vyjmenovával jednotlivé oblasti hmotného práva a následně s nimi spojoval působnost soudů. V průběhu doby se však podobné členění ukázalo jako nevhodné, neboť soudy by měly vždy jednat v rozsahu své obecné pravomoci jako orgány ochrany státem garantovaných práv ve smyslu čl. 36 Listiny.

III. Rozsah pravomoci

10. Pravomoc soudu je obecně dána pro spory a jiné právní věci.

11. Sporem občanský soudní řád rozumí sporné řízení, které je jedním ze dvou typů řízení: sporného a nesporného. Sporná a nesporná řízení jsou základním dělením nalézacího řízení a jsou vymezitelná několika metodami. První z těchto metod je založena na rozdílu vydaných rozhodnutí. Ve sporném řízení jsou vydávána deklaratorní rozhodnutí, v nesporném řízení pak rozhodnutí konstitutivní. Uvedený přístup ale nepostihuje veškeré aspekty rozhodnutí, neboť existují i rozhodnutí konstitutivní vydaná ve sporném řízení, která tak představují nedostatek uvedené metody. Druhá teorie je pak založena na hledání primární funkce řízení, která je v případě sporného řízení zásadně reparační, zatímco u nesporného řízení preventivní (Winterová, s. 37).

12. Bez ohledu na striktní pojetí jednotlivých metod ale klíčový rozdíl mezi sporným a nesporným řízením spočívá v odlišném základním strukturním principu a v rozdílném pojetí účastenství. Spor je vždy charakterizován systémem dvou stran v kontradiktorním postavení, a dále tzv. formálním pojetím účastenství (o tom, kdo bude tvořit procesní strany, rozhoduje pouze žalobce; účastenství není vázáno na hmotné právo a soud není ani oprávněn z úřední povinnosti do okruhu účastníků zasahovat). Naproti tomu v nesporném řízení o systému dvou stran v kontradiktorním postavení mluvit nelze. Účastenství v zásadě splývá s věcnou legitimací a soud je oprávněn jej vlastní aktivitou modifikovat.

13. Jinou právní věcí ve smyslu § 7 se rozumí případy výslovně stanovené zákonem, a to buď záležitosti vyplývající ze soukromoprávních vztahů, nebo z jiných poměrů, které civilní pravomoci výslovně podřizuje zákon. Bude se jednat zejména o řízení na základě zákona o zvláštních řízeních soudních.

IV. Pravomoc ve vztahu k zahraničí

14. Při určování pravomoci dle § 7 je nutné primárně přihlédnout k mezinárodní úpravě soudní příslušnosti. Mezinárodní příslušnost přitom upravují následující právní předpisy.

a) Přímo použitelný právní předpis EU, konkrétně nařízení č. 1215/2012 (Brusel I bis – nástupce nařízení č. 44/2001), nařízení č. 2201/2003 (Brusel IIa), nařízení č. 1346/2000 (Brusel III) nebo nařízení č. 4/2009 (Brusel IV);

b) Mezinárodní dvoustranná nebo vícestranná smlouva, k jejímuž uzavření s nečlenským státem EU došlo před vstupem České republiky do EU a která nespadá do věcné působnosti přímo použitelného právního předpisu EU anebo má před ním přednost, například smlouvy č. 95/1983 Sb., 207/1964 Sb. či 93/1989 Sb. Tento přístup vyplývá z čl. 351 SFEU.

c) Zákon o mezinárodním právu soukromém, a to zejména ustanovení § 6, podle kterého pravomoc českých soudů je dána, jestliže je podle procesních předpisů pro řízení místně příslušný soud na území České republiky, pokud z ustanovení zákona nebo jiného právního předpisu nevyplývá něco jiného. Jinými předpisy má zákon o mezinárodním právu soukromém na mysli přímo použitelné evropské právní předpisy.

15. V rámci mezinárodní příslušnosti není používán pojem pravomoci, ale příslušnosti, neboť z hlediska mezinárodního a evropského práva je pouze posuzováno, který stát je oprávněn rozhodovat ve věci. Na tom nemění nic ani skutečnost, že zejména evropské předpisy zároveň určují i místní příslušnost soudu, a mají tak dosah přímo použitelného předpisu příslušné jurisdikce.

V. Evropské právo

16. Přímo použitelné právní předpisy EU mají přednost před národními úpravami a jestliže je dána působnost těchto předpisů, řídí se úprava pravomoci (příslušnosti) těmito předpisy. Konkrétně se jedná o nařízení č. 1215/2012 (Brusel I bis), nařízení č. 2201/2003 (Brusel IIa), nařízení č. 1346/2000 (Brusel III) nebo nařízení 4/2009 (Brusel IV).

17. Úprava příslušnosti je dána jak přímo stanovením příslušných soudů ve vztahu k soudní soustavě členských států (např. čl. 3 nařízení Brusel IIa), tak vymezením místně příslušného soudu (např. čl. 7 a 8 nařízení Brusel I bis).

VI. Nedostatek pravomoci

18. Pravomoc je ve smyslu § 103 a § 104 odst. 1 jednou z podmínek řízení, kterou soud zkoumá kdykoliv za řízení ze své úřední povinnosti. I když by tedy účastník řízení takovou námitku vznesl vadně, bude se soud uvedeným podnětem zabývat, a dojde-li k závěru, že není dána jeho pravomoc, řízení musí okamžitě zastavit s účinky ex nunc a po právní moci postoupit věc pravomocnému orgánu. Pokud by orgán, na nějž je věc postoupena, s delegací nesouhlasil, bude konflikt řešen dle zákona č. 131/2002 Sb.

VII. Pravomoc pro přezkum správních rozhodnutí

19. Ustanovení § 7 odst. 2 vychází z aktuální úpravy části páté občanského soudního řádu, která upravuje přezkum rozhodnutí správních orgánů v soukromoprávních věcech a soudního řádu správního. Toto ustanovení stanovuje podmínky soudního přezkumu správních rozhodnutí ve věcech soukromého práva a daná konstrukce je projevem zásady požadavku soudní kontroly dle čl. 36 Listiny. V dalším odkazujeme na výklad k § 244 a násl.

VIII. Pravomoc v ostatních případech

20. Ustanovení § 7 odst. 3 upravuje pravomoc soudů rozhodnout v občanském soudním řízení ve věcech neuvedených v odst. 1, které tak nelze charakterizovat jako případy soukromoprávní.

Jedná se o zejména o následující případy stanovené zvláštním právním předpisem:

a) uznání cizího rozhodnutí dle zákona o mezinárodním právu soukromém a nařízení Brusel I bis,

b) kontroly rozhodčího řízení, včetně jmenování rozhodců,

c) rozhodování ve věcech upravených zákonem o zvláštních řízeních soudních.

IX. Pravomoc a správní soudnictví

21. Přijetím soudního řádu správního došlo k úpravě správního soudnictví jako formy ochrany veřejných subjektivních práv. Samotné posouzení, který ze soudů bude oprávněn k rozhodnutí ve věci je však již podle zákona otázkou věcné příslušnosti a je blíže upraveno v § 104b a 104c. Pojetí správního soudnictví je z hlediska úpravy v občanském soudním řádu nutné chápat jako problematiku pravomoci. Kompetenční spory, které mezi civilními a správními soudy vznikají, rozhoduje zvláštní senát zřízený podle zák. č. 131/2002 Sb., o rozhodování některých kompetenčních sporů. K tomu srov. výklad k § 104b a 104c.

22. Spor o pravomoc mezi soudy a orgány veřejné moci může být obecně pozitivní, tj. oba orgány se cítí být pravomocné, nebo negativní, kdy oba orgány svoji oprávněnost rozhodnout ve věci popírají. Obdobné je takové rozhodování na základě zákona o zvláštních řízeních soudních.

Z další judikatury:

IV. ÚS 3597/10 (pravomoc ve věci neplatnosti skončení služebního poměru duchovních), III. ÚS 2542/07 (pravomoc ve věci sporu o členství v občanském sdružení), IV. ÚS 120/06 (pravomoc ve věci nemocenského pojištění), NS 31 Cdo 1074/2012, R 1/13 (pravomoc ve věci vydání stavebního deníku), NS 25 Cdo 3522/2011, R 114/12 (pravomoc ve věci poskytování služeb elektronických komunikací), NS 22 Cdo 3727/2008, R 53/11 (pravomoc ve věci vydání citlivých informací o zdravotním stavu dítěte), NS 29 Cdo 1578/2008, R 16/11 (pravomoc a naplnění podmínek), NS 29 Nd 336/2007, R 14/09 (přezkum mezinárodní příslušnosti dle Brusel I bis), NS 21 Cdo 2215/2007, R 26/09 (rozsah imunity cizího státu), NS 33 Odo 926/2006, R 50/09 (pravomoc ve věci sporu z rozhodnutí dopravního úřadu), NS 21 Cdo 1896/2002, R 30/04 (náležitosti rozhodnutí o pravomoci soudu), NS 25 Cdo 1211/2001, R 20/03 (pravomoc ve věci nároku z omezení hospodaření v lese), NS 33 Odo 907/2002, R 65/03 (pravomoc ve věci pojistného na zdravotní pojištění), NS 29 Odo 232/2001, R 9/02 (přistoupení dalšího účastníka a podmínky řízení), NS 20 Cdo 1897/2001, R 63/02 (pravomoc k nařízení výkonu rozhodnutí), NS 2 Cdon 1206/97, R 26/99 (pravomoc ve věci zaplacení dlužného pojistného na sociální zabezpečení), Konf 95/2004, R 67/06 (pravomoc ve sporu o náhradu škody ze zneužití telefonního přístroje), Konf 99/2004, R 77/06 (pravomoc ve sporu přijímače digitálního satelitního vysílání), MS v Praze 16 Co 468/2003, R 55/05 (pravomoc soudu ve věci nároku policisty na zvýšení náhrady za ztížení společenského uplatnění).

§ 8 a 8a

zrušeny

Příslušnost

§ 9 (Věcná příslušnost)

(1) Nestanoví-li zákon jinak, jsou k řízení v prvním stupni příslušné okresní soudy.

(2) Krajské soudy rozhodují jako soudy prvního stupně

a) ve sporech o vzájemné vypořádání úhrady přeplatku na dávce důchodového pojištění, nemocenského pojištění, státní sociální podpory a pomoci v hmotné nouzi a ve sporech o vzájemné vypořádání regresní náhrady zaplacené v důsledku vzniku nároku na dávku nemocenského pojištění,

b) ve sporech o určení nezákonnosti stávky nebo výluky,

c) ve sporech týkajících se cizího státu nebo osob požívajících diplomatických imunit a výsad, jestliže tyto spory patří do pravomoci soudů České republiky,

d) ve sporech o zrušení rozhodnutí rozhodce o plnění závazků z kolektivní smlouvy,

e) ve věcech vyplývajících z právních poměrů, které souvisejí se zakládáním obchodních korporací, ústavů, nadací a nadačních fondů, a ve sporech mezi obchodními korporacemi, jejich společníky nebo členy, jakož i mezi společníky nebo členy navzájem, vyplývají-li z účasti na obchodní korporaci,

f) ve sporech mezi obchodními korporacemi, jejich společníky nebo členy a členy jejich orgánů nebo likvidátory, jde-li o vztahy týkající se výkonu funkce členů orgánů nebo likvidace,

g) ve sporech vyplývajících z práva duševního vlastnictví,

h) ve sporech o ochranu práv porušených nebo ohrožených nekalým soutěžním jednáním nebo nedovoleným omezením soutěže,

i) ve věcech ochrany názvu a pověsti právnické osoby,

j) ve sporech z finančního zajištění a sporech týkajících se směnek, šeků a investičních nástrojů,

k) ve sporech z obchodů na komoditní burze,

l) ve věcech jednání shromáždění společenství vlastníků a sporů z toho vzniklých, s výjimkou sporů o příspěvky členů společenství vlastníků na správu domu a pozemku, sporů o zálohy na úhradu za služby a způsobu rozúčtování cen služeb,

m) ve věcech přeměn obchodních společností a družstev, včetně všech řízení o náhradě podle zvláštního právního předpisu,

n) ve sporech z koupě závodu, pachtu závodu nebo jeho části,

o) ve sporech ze smluv na stavební práce, které jsou nadlimitními veřejnými zakázkami, včetně dodávek nezbytných k provedení těchto smluv.

(3) Nejvyšší soud České republiky (dále jen „Nejvyšší soud“) rozhoduje jako soud prvního stupně, stanoví-li tak zvláštní právní předpis.

I. K příslušnosti obecně

1. Má-li soud, stanovenou pravomoc rozhodovat věc v civilním řízení, musí být určena i jeho příslušnost. Soudní příslušnost přitom dělíme na věcnou, funkční a místní.

2. Věcná příslušnost vymezuje druh soudu, do jehož působnosti spadá rozhodování věci v prvním stupni. Potřeba takového určení se odvíjí od systému soustavy českých soudů, která je v současné době tvořena okresními, krajskými a vrchními soudy a Nejvyšším soudem. Soustava soudů je dvoustupňová, tzn., že po soudu prvního stupně jako odvolací soud nastupuje soud nadřazený a dovolání jako mimořádný opravný prostředek je koncentrováno do rukou Nejvyššího soudu, který by však neměl být chápán jako klasický třetí stupeň. Věcná příslušnost soudu je blíže vymezena v § 9 o. s. ř.

3. Funkční příslušnost vymezuje okruh působnosti soudu ve vztahu k řízení o opravném prostředku. Funkční příslušnost soudu je blíže vymezena v § 10 a 10a o. s. ř.

4. Místní příslušnost vymezuje působnost soudů z hlediska teritoriálního. Na základě § 84 až 89a o. s. ř. o místní příslušnosti jsou vybírány příslušné soudy z jednoho stupně a na základě v nich určených pravidel je stanoven jeden nebo více soudů, které v prvním stupni mohou věc rozhodovat. Určení místní příslušnosti soudu lze dovodit pouze za použití zákona č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích, jenž stanoví obvody soudů v § 11 a násl.

II. Věcná příslušnost okresních soudů

5. Primárním soudem pro rozhodování sporů a jiných věcí ve smyslu § 7 je okresní soud jako základní článek soudní soustavy. Vymezení věcné příslušnosti je přitom založeno na vymezení negativním, což znamená, že není-li stanovena věcná příslušnost jiných soudů, bude pro rozhodování příslušný soud okresní.

III. Věcná příslušnost krajských soudů

6. Ustanovení odst. 2 vymezuje věcnou příslušnost krajských soudů. Na rozdíl od předchozí úpravy se přitom jedná o vymezení bez ohledu na oborové chápání práva, které bylo opuštěno v souvislosti s přijetím občanského zákoníku. Jednotlivé případy, o kterých v prvním stupni rozhodují krajské soudy, jsou následující:

a) nároky ze systému sociálního zabezpečení a důchodového systému

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. a) svěřuje krajským soudům rozhodování sporů vyplývajících ze systému sociálního zabezpečení, které mají základ v § 118c zákona č. 582/1991 Sb., o organizaci a provádění sociálního zabezpečení, § 124 odst. 3 a § 126 odst. 2 zákona č. 187/2006 Sb., o nemocenském pojištění, § 62 odst. 3 a § 63a odst. 2 zákona č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře a § 51 zákona č. 111/2006 Sb., o pomoci v hmotné nouzi.

b) právo na stávku a výluku

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. b) upravuje rozhodování krajských soudů v případech sporů vzešlých z práva na stávku a výluku. Jedná se konkrétně o právo zaručené čl. 27 Listiny a blíže upravené § 20 a násl. zákona č. 2/1991 Sb., o kolektivním vyjednávání. Tento zákon svěřuje pravomoc k rozhodnutí krajským soudům v § 21 a 29.

c) spory cizích států a osob s diplomatickým statutem

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. c) upravuje v první řadě rozhodování případů, kdy je účastníkem řízení cizí stát, a to za podmínek vymezených v § 7 zákona o mezinárodním právu soukromém. Vyňaty z pravomoci českých soudů jsou případy, pokud jde o řízení vyplývající z jednání a úkonů cizích osob učiněných při výkonu jejich státních, vládních a jiných veřejných pravomocí a funkcí, včetně jejich majetku, který je k takovému výkonu používán nebo určen. Nebudou tak vyňaty případy, kdy osoba nejedná v rámci své státní činnosti.

Fyzické osoby, které spadají pod toto ustanovení a jsou vyloučené z české jurisdikce, jsou osoby požívající diplomatických výhod na základě Vídeňské úmluvy o diplomatických stycích č. 157/1964 Sb., Vídeňské úmluvy o konzulárních stycích č. 32/1969 Sb. a Úmluvy o zvláštních misích č. 40/1987 Sb.

d) spory o plnění kolektivní smlouvy

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. d) bylo vloženo zákonem č. 151/2002 Sb. a věcná příslušnost vyplývá z § 14 zákona č. 2/1991 Sb., o kolektivním vyjednávání. Podle něj krajský soud zruší nebo změní na návrh smluvní strany rozhodnutí rozhodce o plnění závazků z kolektivní smlouvy, jestliže je v rozporu s právními předpisy nebo kolektivními smlouvami (§ 5).

e) zakládání právnických osob

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. e) upravuje rozhodování dvou základních oblastí korporátního práva: (i) ve věcech vyplývajících z právních poměrů, které souvisejí se zakládáním obchodních korporací, ústavů, nadací a nadačních fondů, a (ii) ve sporech mezi obchodními korporacemi, jejich společníky nebo členy, jakož i mezi společníky nebo členy navzájem, vyplývají-li z účasti na obchodní korporaci. Tato problematika byla před novelou upravena § 9 písm. g).

Úprava právnických osob v obecné rovině vyplývá z § 118 a násl. obč. zák., přičemž občanský zákoník výslovně upravuje korporaci v podobě spolku, ústavu a fundace v podobě nadace a nadačního fondu. Z doslovného výkladu této úpravy by ale došlo k podřízení věcné příslušnosti krajských soudů jen u ústavů a fundací, což dle našeho názoru nebylo účelem právní úpravy. Současná regulace je totiž jednoznačně inspirována předchozím zněním občanského soudního řádu, které bylo při přijetí nového občanského zákoníku terminologicky upraveno. Vzhledem k tomu, že ani předchozí úprava neupravovala příslušnost ve věci sdružení (spolků), neboť sdružení spadala pod Ministerstvo vnitra, k rozšíření nedošlo. Jedná se tak o zjevnou chybu zákonodárce, což dokládá podřízení ostatních právnických osob příslušnosti krajských soudů. Tato vada by tak měla být překlenuta výkladem a také spolky by měly spadat pod příslušnost krajských soudů. Obchodní korporace jsou upraveny v zákoně o obchodních korporacích, který v § 1 stanoví, že obchodními korporacemi jsou obchodní společnosti a družstva. Společnostmi jsou veřejná obchodní společnost a komanditní společnost, společnost s ručením omezeným a akciová společnost a evropská společnost a evropské hospodářské zájmové sdružení. Družstvy jsou družstvo a evropská družstevní společnost.

Je přitom nutné zohlednit, že ve věci zakládání právnických osob je rozsah subjektů podřízených příslušnosti krajských soudů rozsáhlý, v případě sporů již existujících subjektů se příslušnost opět formálně omezuje pouze na rozhodování věcí obchodních korporací. I v tomto případě lze ale výkladem dospět k závěru, že úmysl zákonodárce směřoval k zahrnutí veškerých právnických osob, které nejsou založeny na personálním základě, tedy k vyloučení fundací a ústavů z příslušnosti krajských soudů. I když totiž občanský soudní řád užívá pojem korporace, hovoří zároveň o společnících a členech. V případě dovození takového úmyslu zákonodárce by pak spolky spadaly do příslušnosti krajských soudů.

Spory mezi korporací a společníky nebo členy (v závislosti na typu právnické osoby) budou zahrnovat veškeré spory, které se svojí podstatou vážou na účast společníka ve společnosti a práva společníka vyplývající z této účasti, tedy žaloba o podíl na společnosti či spor vyplývají z vkladu do společnosti, žaloba minoritního akcionáře, žaloba na přístup k informacím či žaloba na vypořádací podíl.

Další případy soudního řízení ve věci korporátního práva jsou výslovně upraveny v zákoně o zvláštních řízeních soudních (§ 85 až 97) a v insolvenčním zákoně, jestliže se jedná o spor s insolvenčním správcem (§ 198, 199).

f) spory o výkon funkce

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. f) upravuje věcnou příslušnost pro spory mezi obchodními korporacemi, jejich společníky nebo členy a členy jejich orgánů nebo likvidátory, jde-li o vztahy týkající se výkonu funkce členů orgánů nebo likvidace. Základním požadavkem přitom je, aby spor vycházel z výkonu funkce příslušné osoby. Bude se tak jednat nejenom o spory finančního charakteru, ale též o rozsah pravomoci orgánu či obecného jednání těchto osob. Stejně jako v případech pod písm. e) se domníváme, že opět by měla příslušnost krajských soudů zahrnovat i problematiku spolků, a to z důvodů výše uvedených.

g) duševní vlastnictví

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. g) upravuje věcnou příslušnost pro spory o duševní vlastnictví, tedy veškeré nároky z nehmotných statků vyplývajících z průmyslového nebo duševního vlastnictví. Bude se tedy jednat o spory o nároky z právních i protiprávních jednání, které se přímo dotýkají práv duševního vlastnictví. Půjde o spory z licenčních smluv, žaloby na určení vlastníka práva, spor z nekalé soutěže, která je založena na porušení práva duševního vlastnictví, či neoprávněného užívání práva duševního vlastnictví (VSP 1 Cmo 118/93).

Z hlediska volby příslušného soudu se přitom jedná o konstrukci, která vyplývá ze zákona č. 221/2006 Sb., kdy pro veškeré spory z ochrany práv průmyslového vlastnictví je příslušný Městský soud v Praze. Nad rámec uvedeného zákona, který zahrnuje spory ve věcech vynálezů a zlepšovacích návrhů, průmyslových a užitných vzorů, ochranných známek, topografií polovodičových výrobků, označení původu a zeměpisných označení, tak krajské soudy budou rozhodovat i spory z autorského práva.

h) nekalá soutěž

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. h) upravuje věcnou příslušnost krajských soudů v případech sporu z nekalé soutěže v současnosti upravené v § 2972 až 2990 obč. zák. Tyto spory budou pokrývat i veškeré nároky z nekalé soutěže vyplývající, jako je náhrada škody či žaloba na vydání bezdůvodného obohacení. Nedovolené omezení soutěže, pak vyplývá ze zákona č. 143/2001 Sb., o ochraně hospodářské soutěže a bude se jednat o veškeré aspekty porušení tohoto zákona, tedy nedovolené dohody či zneužití dominantního postavení.

S ohledem na § 423 odst. 2 obč. zák., podle kterého, kdo byl dotčen ve svém právu k obchodní firmě, má stejná práva jako při ochraně před nekalou soutěží, lze dovodit, že příslušnost krajských soudů ve smyslu písm. h) bude zahrnovat i případy, kdy podnikatel bude dotčen na svých právech k obchodní firmě. Závěr o příslušnosti krajských soudů lze zdůvodnit i tím, že před krajskými soudy bude dle písm. i) chráněna dobrá pověst, a bylo by nelogické, aby ochrana dobré pověsti probíhala před jinou instancí, než ochrana obchodní firmy, když tyto případy budou často spojené.

i) ochrana dobré pověsti

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. i) upravuje věcnou příslušnost pro případy ochrany názvu a dobré pověsti právnických osob. Hmotněprávní základ vychází z § 135 odst. 2 obč. zák., který upravuje jak ochranu dobré pověsti, tak soukromí právnické osoby. Bude se tak jednat o spory na zdržení se užívání názvu, odstranění závadného stavu, vydání bezdůvodného obohacení či poskytnutí zadostiučinění.

Ochrana dobré pověsti je výjimkou z podřízení věcné příslušnosti krajských soudů, neboť spory o ochranu osobnosti byly v nové úpravě podřízeny soudům okresním. I to vede k závěru, že ochrana soukromí dle § 135 odst. 2 neměla být pod příslušnost krajských soudů zahrnuta. Přístup zákonodárce je však nesystematický, neboť v mnoha případech bude ochrana dobré pověsti a soukromí představovat jeden předmět řízení.

j) spory z finančního zajištění a směnek, šeků a investičních nástrojů

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. j) upravuje věcnou příslušnost pro případy sporů z finančního zajištění, jak je upraveno v zákoně č. 408/2010 Sb., o finančním zajištění, směnek a šeků ve smyslu zákona č. 191/1950 Sb., směnečném a šekovém zákoně, a investičních nástrojů ve smyslu občanského zákona a zákona č. 256/2004 Sb., o podnikání na kapitálovém trhu. Předmětem sporů tak budou všechny vyjmenované cenné papíry, deriváty a jiné hodnoty, které jsou obchodovatelné na kapitálovém trhu. Záležitosti rozhodované ve věcech kapitálového trhu jsou již ale upraveny v zákoně o zvláštních řízeních soudních.

k) obchody na komoditní burze,

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. k) upravuje věcnou příslušnost pro případy sporů vyplývající z obchodů na komoditní burze ve smyslu § 28 odst. 3 zákona č. 229/1992 Sb., o komoditních burzách. Definice burzovního obchodu je obsažena v § 2 zákona.

l) společenství vlastníků jednotek

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. l) upravuje příslušnost ve věcech jednání shromáždění společenství vlastníků a z toho vzniklých sporů. Jedná se o případy dle § 9 zákona č. 72/1994 Sb., o vlastnictví bytů a dále o spory dle § 1194 obč. zák., pokud příslušné společenství vlastníků jednotek již podléhá nové právní úpravě. V souladu s dosavadní judikaturou by se tedy jakékoliv spory vyplývající z jednání společenství měly řešit před krajským soudem, a to včetně projednání a rozhodnutí věci týkající se požadavku společenství vlastníků jednotek na zaplacení příspěvku do fondu oprav a záloh na služby spojené s užíváním bytu, který je vznesen vůči vlastníku bytu (R 1/09, R 45/12).

m) přeměny

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. m) upravuje příslušnost ve věcech přeměn obchodních společností a družstev, včetně všech řízení o náhradě podle zvláštního právního předpisu. Předpisem upravujícím přeměny je zákon č. 125/2008 Sb., s ohledem na úpravu v zákoně o zvláštních řízeních soudních ale případy spadající pod tento zvláštní předpis budou z působnosti občanského soudního řádu vyňaty (§ 85 až 93 z. ř. s.). Bude se přitom jednat i o vyslovení neplatnosti rozhodnutí orgánu právnické osoby (viz § 52 a násl. zákona o přeměnách) či o řízení o neplatnosti projektu přeměny nebo neplatnost rozhodnutí o schválení přeměny (viz § 92). Pod úpravu občanského soudního řádu nebude spadat ani postup po uložení povinnosti splnit dluh poskytnutím dorovnání protiplnění nebo složit náhradu škody do povinné úschovy (viz § 366).

V rámci občanského soudního řádu tak budou řešeny případy náhrady škody (viz § 55 a násl. zákona o přeměnách) a dorovnání (viz § 47 a násl. zákona o přeměnách) a další jiné než statusové věci předvídané zákonem o přeměnách.

n) závod

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. n) upravuje příslušnost ve sporech z koupě závodu, pachtu závodu nebo jeho části, jak jsou upraveny v § 2175 a násl. a § 2349 a násl. obč. zák. Z podstaty věci se přitom může jednat jak o spory ve věci právních jednání, tak závazky z protiprávních jednání nebo jiných právních důvodů. Bude-li předmětem sporu při převodu závodu právo duševního vlastnictví, uplatní se navíc zvláštní soudní příslušnost Městského soudu v Praze ve smyslu zákona č. 221/2006 Sb., o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví.

o) veřejné zakázky

Ustanovení § 9 odst. 2 písm. o) upravuje příslušnost ve sporech ze smluv na stavební práce, které jsou nadlimitními veřejnými zakázkami, včetně dodávek nezbytných k provedení těchto smluv. Příslušným zákonem upravujícím veřejné zakázky je zákon č. 137/2006 Sb. V případě nadlimitních veřejných zakázek jde o zakázky přesahující hodnotu uvedenou v nařízení vlády č. 77/2008 (viz § 12 zák. č. 137/2006 Sb.). Finanční limit v případě veřejných zakázek na stavební práce k 1. 1. 2015 činil 131 402 000 Kč.

IV. Další předpisy zakládající příslušnost krajských soudů

7. Věcná příslušnost krajských soudů je dále dána na základě zvláštních právních předpisů. Jsou jimi zejména zákon o zvláštních řízeních soudních, který obsahuje úplný výčet nesporných řízení, která byla původně obsažena v občanském soudním řádu, a dále insolvenční zákon, který tradičně podřizuje řízení ve věci insolvence a incidenční spory jurisdikci krajských soudů.

V. Věcná příslušnost Nejvyššího soudu

8. Ustanovení odst. 3 upravuje formální zajištění věcné příslušnosti Nejvyššího soudu, které však musí předcházet úprava ve zvláštním právním předpisu. Takovým předpisem je zákon o mezinárodním právu soukromém, který v § 51 upravuje příslušnost při uznávání cizích rozhodnutí ve věcech rozvodu manželství, zákonného odloučení, prohlášení manželství za neplatné a určení, zda tu manželství je či není, byl-li alespoň jedním z účastníků řízení státní občan České republiky.

VI. Evropské právo

9. Přímo použitelné právní předpisy EU problematiku věcné příslušnosti soudů členských států nijak neupravují, a nezasahují tak do rozdělení a organizace práce jejich soudní soustavy.

10. Pokud příslušný předpis EU specifikuje oprávněný soud z hlediska jeho věcné příslušnosti (např. čl. 41 Brusel I bis v příloze č. II), jedná se pouze o definování soudu z hlediska národní věcné příslušnosti.

Z další judikatury:

I. ÚS 59/11 (námitky k věcné příslušnosti a odůvodnění usnesení dle § 104a), NS 31 Cdo 1385/2008, R 65/11 (ochrana dobré pověsti právnické osoby), NS 29 Odo 232/2001, R 9/02 (přistoupení dalšího účastníka a podmínky řízení), NS Ncp 2831/2009, R 2/11 (ochrana dobré pověsti právnické osoby), NS 29 Cdo 37/2011 (spor o nedoplatek do fondu oprav SVJ), NS 29 Cdo 1449/2000 (spor mezi korporací a akcionářem), NS 29 Odo 518/2004 (spor o vypořádací podíl), NS 29 Odo 1088/2004 (spor o přístup k informacím), VS v Praze 15 Cmo 53/2009, R 115/11 (spor insolvenčního správce a exekutora), MS v Praze 35 Co 127/2001, R 37/02 (jmenování znalce za účelem ocenění nepeněžitého vkladu), VS v Praze 3 Cmo 647/95 (spor o duševní vlastnictví)

§ 9a (Hlavní intervence)

K projednání žaloby podle § 91a jsou příslušné v prvním stupni okresní nebo krajské soudy podle toho, u kterého z těchto soudů probíhá v prvním stupni řízení o věci nebo právu, na něž si žalobce činí nárok.

I. Smysl hlavní intervence

1. Ustanovení § 9a je důsledkem existence úpravy tzv. hlavní intervence, tedy nové žaloby, která je základem pro další řízení, v němž hlavní intervenient vystupuje v roli žalobce a účastníci jiného řízení jako žalovaní. Hlavní intervence je upravena v § 91a.

2. Účelem hlavní intervence je umožnit třetí osobě (hlavní intervenient) napadnout žalobou účastníky probíhajícího řízení a uplatnit tak vlastní právo k předmětu řízení, čímž dojde k vyřešení sporu o právo k témuž předmětu během jednoho řízení. Předmětem hlavní intervence tak může být vydání věci prodané s výhradou vlastnictví, jestliže zaplacení kupní ceny za věc je předmětem sporu mezi žalovanými účastníky.

3. Nové řízení se připojuje usnesením soudu na základě § 112 k  původně zahájenému řízení. Z časového hlediska může hlavní intervenient svůj nárok uplatnit kdykoli až do pravomocného skončení původního řízení (§ 91a), podmínkou však je, aby žalobou napadnul obě strany probíhajícího soudního sporu. Je-li v řízení i jiný intervenient (osoba zúčastněná na řízení), bude se hlavní intervence vztahovat i na něj. Nebude-li rozsah účastníků shodný, nebude se jednat o hlavní intervenci.

4. V rámci hlavní intervence se jedná o samostatnou žalobu, za níž je třeba hradit soudní poplatek a u níž musí být vypořádány nároky stran a úhrada nákladů řízení.

5. Z povahy věci musí být věcná příslušnost soudu pro obě řízení (tedy pro základní proces i pro řízení o žalobě z hlavní intervence) zachována, jinak by nedošlo k ekonomickému vyřešení sporu.

II. Evropské právo

6. Nařízení Brusel I bis upravuje hlavní intervenci v čl. 8 odst. 2, a to v rozsahu určení příslušného soudu. Podle něj může být osoba zažalována, jedná-li se o intervenční žalobu, u soudu, u něhož byla podána původní žaloba, ledaže by toto řízení bylo zahájeno pouze proto, aby tato osoba byla odňata soudu, který je pro ni příslušný. Čl. 65 pak stanovuje výluku z tohoto pravidla.

Z další judikatury:

NS Cpjn 200/2005, R 31 IV/06 (odvolání proti rozhodnutí exekutora).

§ 10 (Funkční příslušnost k odvolání)

(1) Krajské soudy rozhodují o odvoláních proti rozhodnutím okresních soudů.

(2) O odvoláních proti rozhodnutím krajských soudů jako soudů prvního stupně rozhoduje vrchní soud.

I. Obecně

1. Ustanovení § 10 upravuje funkční příslušnost soudů, tedy vymezení rozsahu působnosti jednotlivých druhů soudů v rámci soudní moci. Funkční příslušnost definuje konkrétní stupeň soudů, které jsou příslušné v jednotlivých instancích soudního procesu.

2. Ve funkční příslušnosti nalézá svůj odraz soustava soudů tvořená Nejvyšším soudem a Nejvyšším správním soudem, vrchními soudy v Olomouci a v Praze, krajskými soudy, včetně jejich poboček, a okresními soudy, včetně jejich poboček. Na území Hlavního města Prahy působí namísto okresních soudů obvodní soudy a Městský soud je v postavení krajského soudu. Další výjimkou je Městský soud v Brně představující okresní soud pro Brno-město.

3. Výjimku z pravidla funkční příslušnosti k odvolání tvoří autoremedura ve smyslu § 210, která provedení odvolání soudem určeným dle § 10 znemožňuje.

II. Funkční příslušnost krajských soudů

4. Stanoví-li občanský soudní řád, že krajské soudy rozhodují o odvoláních proti rozhodnutím okresních soudů, je tím stanovena funkční příslušnost pro druhou instanci v případech, kdy zákon stanoví v § 9 jako prvoinstanční soud okresní. Okresními soudy musíme rozumět jak soudy okresní, tak pražské obvodní soudy a Městský soud v Brně.

5. Rozhodnutím, proti kterému by bylo odvolání přípustné přitom je i rozhodování vyššího soudního úředníka ve smyslu zákona č. 121/2008 Sb., tento však stanoví specifický režim. O opravném prostředku nejdříve rozhoduje ve smyslu § 9 zákona předseda senátu, který o něm rozhodne, má-li za to, že je namístě mu zcela vyhovět. Rozhodnutí předsedy senátu se považuje za rozhodnutí soudu prvního stupně a lze je napadnout odvoláním. Nelze-li odvolání proti rozhodnutí vyššího soudního úředníka zcela vyhovět, rozhodne o něm funkčně příslušný odvolací soud.

6. Proti rozhodnutí vydanému vyšším soudním úředníkem, proti němuž nelze podat odvolání, odpor nebo námitky podle občanského soudního řádu, může účastník řízení podat námitky do 15 dnů ode dne doručení jeho písemného vyhotovení. O těchto námitkách rozhodne předseda senátu, který rozhodnutí vydané vyšším soudním úředníkem bez jednání potvrdí nebo změní. Proti rozhodnutí předsedy senátu o námitkách, o odmítnutí námitek nebo o zastavení námitkového řízení, již není odvolání přípustné, § 9 odst. 2 o vyšších soudních úřednících.

III. Funkční příslušnost vrchních soudů

7. Je-li jako prvoinstanční soud určen dle § 9 krajský soud, bude o odvolání rozhodovat vrchní soud, a to dle obvodu se sídlem v Praze nebo v Olomouci. Do obvodu Vrchního soudu v Praze spadají obvody krajských soudů v Praze, Plzni, Českých Budějovicích, Ústí nad Labem a Hradci Králové a též Městského soudu v Praze, do obvodu Vrchního soudu v Olomouci spadá obvod krajského soudu v Ostravě a Brně.

8. Obvody jsou definovány v přílohách zákona o soudech a soudcích. Rychlé vyhledání obvodu pak umožňuje např. webová stránka obce.cz.

IV. Evropské právo

9. Přímo použitelné právní předpisy EU problematiku funkční příslušnosti soudů členských států neupravují, a nezasahují tak do rozdělení a organizace soudní soustavy.

Z další judikatury:

NS 22 Cdo 721/2002 (odvolání a formulace žalobního návrhu), NS ČR 6 Cdo 83/92 (rozhodnutí o vyloučení soudce), NS 22 Cdo 599/2004 (rozhodnutí o zastavení řízení ve věci odvolání)

§ 10a (Funkční příslušnost k dovolání)

O dovoláních proti rozhodnutím krajských nebo vrchních soudů jako soudů odvolacích rozhoduje Nejvyšší soud.

I. Podmínky dovolání

1. Dovolání je mimořádným opravným prostředkem v rámci civilního procesu, a i z tohoto důvodu je funkční příslušnost svěřena Nejvyššímu soudu. Až do roku 1995 přitom o dovolání mohl rozhodovat buď Nejvyšší soud nebo jeden z vrchních soudů. Dovolání připadá v úvahu za podmínek stanovených v § 236 a násl. proti rozhodnutím soudů krajských a vrchních, a to vždy, když rozhodují ve druhé instanci.

2. Pokud by došlo k podání dovolání proti rozsudku prvostupňovému, muselo by být takové dovolání zastaveno, neboť by Nejvyšší soud nebyl oprávněn z hlediska funkční příslušnosti o takovém opravném prostředku rozhodovat. Zastavení by však přicházelo v úvahu pouze tehdy, pokud by nebylo možné vadu odstranit postupem dle § 43. K zastavení by došlo z důvodu neodstranitelného nedostatku podmínky řízení, kterou funkční příslušnost soudu je (blíže § 103 a násl.).

II. Evropské právo

3. Přímo použitelné právní předpisy EU problematiku funkční příslušnosti soudů členských států nijak neupravují, a nezasahují tak do rozdělení a organizace soudní soustavy.

Z další judikatury:

NS 22 Cdo 599/2004 (rozhodnutí o zastavení řízení ve věci odvolání)

§ 11 (Okolnosti určení příslušnosti)

(1) Řízení se koná u toho soudu, který je věcně a místně příslušný. Pro určení věcné a místní příslušnosti jsou až do skončení řízení rozhodné okolnosti, které tu jsou v době jeho zahájení. Věcně a místně příslušným je vždy také soud, jehož příslušnost již není možné podle zákona zkoumat nebo jehož příslušnost byla určena pravomocným rozhodnutím příslušného soudu.

(2) Je-li místně příslušných několik soudů, může se řízení konat u kteréhokoli z nich.

(3) Jde-li o věc, která patří do pravomoci soudů České republiky, ale podmínky místní příslušnosti chybějí nebo je nelze zjistit, určí Nejvyšší soud, který soud věc projedná a rozhodne.

I. Hledisko zahájení řízení

1. Z hlediska časového určení věcné a místní příslušnosti je rozhodným okamžik zahájení řízení. Zahájením se přitom rozumí okamžik doručení návrhu na zahájení řízení soudní soustavě, tedy nikoliv přímo věcně a místně příslušnému soudu. Dalším okamžikem je v souladu s § 81 odst. 3 vydání usnesení ve věci, ve které lze zahájit řízení i bez návrhu a řízení je zahájené dle § 82 odst. 3.

2. Zahájením řízení také nebude doručení žaloby rozhodčímu soudu nebo rozhodci nebo jiné osobě. Další odchylkou je řízení ve věci insolvence, kde zahájení nastává až doručením příslušnému soudu.

3. Forma doručení návrhu vyplývá z § 42, podle kterého je možné doručit návrh na zahájení řízení písemně v listinné nebo elektronické podobě prostřednictvím veřejné datové sítě nebo telefaxem. Písemné podání obsahující návrh ve věci samé učiněné telefaxem nebo v elektronické podobě je třeba nejpozději do 3 dnů doplnit předložením jeho originálu, případně písemným podáním shodného znění. K těmto podáním, pokud nebyla ve stanovené lhůtě doplněna, soud nepřihlíží.

4. V případě podání v elektronické podobě podepsaného uznávaným elektronickým podpisem nebo podání v elektronické podobě podle zvláštního právního předpisu se nevyžaduje doplnění podání předložením jeho originálu, je však nutné, aby každá jednotlivá příloha elektronického podání splňovala uvedenou náležitost, tedy byla ve formátu přijímaném podatelnou a byla čitelná. V případě podání návrhu zasláním e-mailu tak musí být podepsán nejen e-mail samotný, ale i příloha obsahující návrh ve věci samé. V případě zaslání dokumentu datovou schránkou nemusí být dokument podepsán, neboť odesílatel je dostatečně identifikován odesláním z jeho datové schránky, je-li přihlášena oprávněná osoba. Předseda senátu může vyžadovat předložení originálu i jiných listin zaslaných telefaxem, než je podání samé, nemůže tak ale činit u podání e-mailem či datovou schránkou.

5. Soud je vždy oprávněn splnění místní a věcné příslušnosti zkoumat. Jsou-li však na počátku řízení podmínky příslušnosti splněny, i když dojde po zahájení řízení ke změně okolností, platí dle § 11 zásada perpetutio fori, tedy zachování příslušnosti soudu jednou určené (R 49/67).

II. Místní příslušnost

6. Místní příslušnost je zkoumána vždy z iniciativy soudu anebo může být namítnuta účastníkem. Místní příslušnost zkoumá soud jen do skončení přípravného jednání podle § 114c. Neprovedl-li tuto přípravu jednání, zkoumá soud místní příslušnost jen před tím, než začne jednat o věci samé, nebo rozhodl-li o věci samé bez jednání, jen před vydáním rozhodnutí; to neplatí, jde-li o platební rozkaz, elektronický platební rozkaz nebo evropský platební rozkaz.

7. Později soud místní příslušnost zkoumá pouze tehdy, nebyla-li provedena příprava jednání podle § 114c, a jen k námitce účastníka, která byla uplatněna při prvním úkonu, který účastníku přísluší.

8. Dospěje-li soud k závěru, že je místně nepříslušný, vysloví svoji nepříslušnost následujícím usnesením: „Soud vyslovuje svoji místní nepříslušnost. Po právní moci usnesení bude věc postoupena Obvodnímu soudu pro Prahu 5 jako soudu místně příslušnému“.

III. Věcná příslušnost

9. Věcná příslušnost je zkoumána kdykoliv za řízení, a to dle § 104a až 104c.

10. Spor o příslušnosti přichází v úvahu tehdy, dospěje-li k závěru o věcné nepříslušnosti soud, anebo je-li vznesena námitka žalovaného. V takovém případě předkládající soud předloží věc nadřízenému vrchnímu soudu, jestliže věc podle jeho názoru náleží do věcné příslušnosti okresních, krajských nebo vrchních soudů, popřípadě soudů zřízených k projednávání a rozhodování věcí určitého druhu, nebo Nejvyššímu soudu, jestliže věc podle jeho názoru náleží do věcné příslušnosti Nejvyššího soudu.

11. Usnesení vrchního soudu nebo Nejvyššího soudu tedy musí znít následovně: „K rozhodnutí a projednání věci, vedené u Okresního soudu v Domažlicích, pod sp. zn. 44 C 1/2014 jsou v prvním stupni příslušné krajské soudy. Po právní moci tohoto usnesení bude věc postoupena k dalšímu řízení Krajskému soudu v Plzni.“

12. Výsledkem zkoumání věcné příslušnosti je buď pokračování v řízení anebo zastavení řízení. Náleží-li věc do věcné příslušnosti soudu, který rozhoduje ve věci správního soudnictví, soud řízení zastaví. To se ale neuplatní v případě, kdy soud ve správním soudnictví ve stejné věci pravomocným rozhodnutím odmítl návrh s tím, že jde o věc, kterou soudy projednávají a rozhodují v občanském soudním řízení.

13. Usnesení o místní nepříslušnosti není třeba na rozdíl od usnesení o věcné nepříslušnosti doručovat účastníkům k vyjádření.

14. Výjimky z perpetuatio fori jsou stanoveny zejména v zákoně o zvláštních řízeních soudních a tyto případy se týkají zejména péče o nezletilé a opatrovnické věci, ve kterých je třeba brát ohled na zájem osoby, o níž nebo v jejímž zájmu je řízení vedeno.

IV. Prorogace

15. Projednání věci může být z pravomoci civilních soudů vyňato i dohodou účastníků, a to volbou rozhodčího řízení dle zákona o zvláštních řízeních soudních a § 106. Jakmile soud k námitce žalovaného uplatněné nejpozději při prvním jeho úkonu ve věci samé zjistí, že věc má být podle smlouvy účastníků projednána v řízení před rozhodci nebo rozhodčí komisí spolku, nemůže věc dále projednávat a řízení zastaví.

V. Nemožnost dalšího přezkumu

16. Věcně a místně příslušným je dále soud, jehož příslušnost již nelze zkoumat anebo jehož příslušnost byla určena pravomocným rozhodnutím.

17. První případ nastává, jestliže již existuje pravomocné rozhodnutí ve smyslu § 104a a 105, neboť se jedná o věc pravomocně rozhodnutou. Druhý případ je následkem možnosti podat proti rozhodnutí soudu prvního stupně odvolání a vynést tedy rozhodnutí odvolacího soudu. Jestliže již není možné podat odvolání, pak nelze ani zkoumat příslušnost.

VI. Volba soudu

18. Ustanovení odst. 2 stanoví logickou, ale v případě místní příslušnosti dané na výběr velmi důležitou zásadu, podle které je to žalobce, jenž určuje, u kterého z více místně příslušných soudů bude probíhat řízení. Tato skutečnost je rozhodná nejen v případech, když zákon stanoví více možností, ale také tehdy, když se strany dohodnou na místně příslušném soudu. Nesjednají-li totiž takovou příslušnost jako výlučnou, je žalobce oprávněn zvolit mezi soudy příslušnými na základě zákona anebo soudem zvoleným.

19. Má-li být volba místní příslušnosti chápána jako výlučná, musí být takový závěr nepochybný, např. použitím slov „výlučně“, „jen“ či „pouze“. Běžná formulace, že pro všechny spory mezi účastníky smlouvy je příslušný soud v určitém místě, není doložkou výhradní.

VII. Určení příslušného soudu

20. Oprávnění Nejvyššího soudu k rozhodnutí ve věci místní příslušnosti vyplývá z možnosti zvolit soudy České republiky jako pravomocné, ale chybí-li určení anebo možnost stanovení místní příslušnosti, neboť není dán žádný z prvků nutných pro její určení. Nejvyšší soud pak bude rozhodovat buď na základě návrhu účastníka anebo na základě návrhu soudu, který není místně příslušným, nemůže však jinému soudu věc delegovat (R 50/04 – NS 29 Odo 524/2002).

21. Z hlediska návrhu účastníka je potřebné, aby řízení buď již bylo zahájeno podáním soudu v České republice spolu se žádostí o rozhodnutí o místní příslušnosti, anebo byla žaloba připojena k návrhu Nejvyššímu soudu na určení místně příslušného soudu. Jiný způsob určení, tedy obecný návrh Nejvyššímu soudu bez vylíčení skutkových okolností žalobou, není dle našeho názoru možný. Nejvyšší soud by totiž rozhodoval v abstraktní rovině a nebylo by možné zaručit, že následně podaná žaloba je totožná s okolnostmi vylíčenými v návrhu Nejvyššímu soudu.

22. Pokud bude návrh předložen soudem, bude tento postupovat v souladu se svým vysloveným závěrem, že je místně nepříslušným, avšak vydává usnesení o předložení věci Nejvyššímu soudu. Usnesení o místní nepříslušnosti není třeba na rozdíl od usnesení o věcné nepříslušnosti doručovat účastníkům k vyjádření.

VIII. Evropské právo

23. Přímo použitelné právní předpisy EU otázku perpetuatio fori upravují pouze v rozsahu své úpravy, tedy regulace příslušnosti. Podle čl. 8 nařízení Brusel IIa platí, že soudy členského státu jsou příslušné ve věci rodičovské zodpovědnosti k dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé bydliště na území tohoto členského státu.

24. I když však např. v nařízení Brusel I bis není zásada perpetuatio fori výslovně uvedena, shoduje se odborná veřejnost, že právě na této zásadě je evropská úprava založena a je třeba ji uplatňovat (Magnus, Mankowski, Brussels I Regulation. s. 700). Proto veškerou úpravu o příslušnosti je třeba vykládat tak, že pro určení rozhodného soudu jsou zásadní okolnosti, které tu jsou v okamžiku podání žaloby ve smyslu čl. 30 nařízení Brusel I bis.

Z další judikatury:

IV. ÚS 2488/09 (odůvodnění rozhodnutí o místní nepříslušnosti), NS 31 Nd 200/2012, R 4/13 (podmínky určení místní příslušnosti dle § 11 odst. 3), NS 29 Cdo 1578/2008, R 16/11 (pravomoc a naplnění podmínek), NSS Nad 13/2007 (místní příslušnost ve správním řízení), NS 29 Odo 524/2002, R 50/04 (podmínky prorogace); NS 21 Nd 36/2002 (chybějící pravomoc a rozhodnutí Nejvyššího soudu)

§ 12 (Delegace)

(1) Nemůže-li příslušný soud o věci jednat, protože jeho soudci jsou vyloučeni (§ 14, § 15 odst. 2 a § 16a), musí být věc přikázána jinému soudu téhož stupně.

(2) Věc může být jinému soudu téhož stupně přikázána také z důvodu vhodnosti.

(3) O přikázání věci rozhoduje soud, který je nejblíže společně nadřízen příslušnému soudu a soudu, jemuž má být věc přikázána. Účastníci mají právo se vyjádřit k tomu, kterému soudu má být věc přikázána, a v případě odstavce 2 též k důvodu, pro který by věc měla být přikázána.

I. Delegace nutná

1. Ustanovení odst. 1 upravuje tzv. delegaci nutnou, tedy případy, kdy z důvodů definovaných zákonem nelze dovolit, aby místně příslušný soud ve věci rozhodoval.

2. První skutečností, která vede k vyloučení soudců je důvod upravený v § 14, tedy vyloučení z důvodu poměru k věci, k účastníkům nebo k jejich zástupcům. Nemusí se přitom jednat o vyloučení všech soudců příslušného soudu, ale třeba jen o některého z nich, však z objektivních důvodů již soud není schopen obsadit pozice soudců tak, aby bylo možné ve věci rozhodnout.

3. Vyloučení soudců probíhá dle postupu stanoveného v § 14 až 16b a základem pro postup delegace je námitka účastníka řízení o podjatosti soudce. Nejedná se tedy o postup, který by soud měl provádět ze své povinnosti. V rámci námitky je účastník povinen vylíčit základní a rozhodné skutečnosti, které jej k závěru o podjatosti soudce vedou.

4. Jednotlivé případy nutné delegace, které vycházejí z důvodů stanovených v § 14, jsou následující:

a) § 14 odst. 1 – se zřetelem na poměr k věci, k účastníkům nebo k jejich zástupcům je tu důvod pochybovat o nepodjatosti soudce nebo celého soudu,

b) § 15 odst. 2 – přikázání věci předsedou soudu jinému soudci nebo senátu, jakmile se předseda soudu dozví o důvodu vyloučení,

c) § 16a – přikázání věci předsedou soudu jinému soudci nebo senátu, jakmile dojde k rozhodnutí o vyloučení soudce nebo senátu.

II. Delegace vhodná

5. Delegace vhodná, která je upravena v odst. 2, je jednou z výjimek, kdy občanský soudní řád umožňuje vyloučit soudce a soud jinak určený podle objektivních pravidel. Jedná se tak o výjimku, která umožňuje ingerenci do ústavně zaručeného práva na zákonného soudce dle čl. 38 Listiny a takový postup je proto zejména z hlediska ústavně zaručených práv a svobod nutné řádně zkoumat a odůvodnit. K delegaci by právě z uvedených důvodů mělo docházet jenom ve výjimečných případech, aby nebylo narušováno legitimní očekávání kterékoliv osoby.

6. Existují-li proto pochybnosti o vhodnosti přikázání věci jinému soudu, musí princip zákonného soudu a soudce vést rozhodující orgán k závěru, že není na místě k delegaci přistupovat.

7. Delegace vhodná může být navržena soudem anebo jedním nebo oběma účastníky řízení, přičemž důvody nelze příliš generalizovat. V zásadě však platí, že k delegaci vhodné může dojít v případech, kdy určení jiného soudu bude v souladu s procesní ekonomií a druhá strana nebude takovou změnou zásadně dotčena. Příkladem je např. volba místně příslušného soudu v Chebu, ačkoliv by v zásadě připadal v úvahu soud v Ostravě, kde se však ani jeden z účastníků nezdržuje. Dalšími případy je dosažitelnost důkazů, nedostatečné technické vybavení soudů apod.

8. Delegaci vhodnou lze navrhnout kdykoliv za řízení a soud se musí s návrhem vypořádat usnesením, proti kterému nebude odvolání přípustné.

III. Právo rozhodnout

9. Ustanovení odst. 3 stanoví, že pro rozhodnutí o delegaci bude rozhodovat nejbližší nadřízený soud.

10. Jde-li tedy o delegaci věci, kterou projednává v prvním stupni soud okresní, bude soudem nejblíže společně nadřízeným soud krajský, pokud příslušný soud i soud, jemuž má být věc přikázána, spadají do jeho obvodu. Zde se uplatní ustanovení § 8 zákona o soudech a soudcích. Pokud půjde o věc, kde jsou místně příslušnými okresní soudy z různých krajů, rozhoduje o delegaci příslušný soud vrchní.

11. Tato mechanika se uplatní v celém rozsahu soudní soustavy, a proto ve sporu mezi krajskými soudy může rozhodovat jeden z vrchních soudů anebo Nejvyšší soud. V případě delegace mezi vrchními soudy bude vždy rozhodovat Nejvyšší soud.

12. Dojde-li k řízení o delegaci, musí být účastník vyzván k tomu, aby se ve věci vyjádřil, přičemž u vhodné delegace je též vyžadováno, aby soud seznámil účastníky i s důvody delegace. Tento požadavek chrání účastníky nejen před účelovým návrhem ze strany druhého účastníka, ale i ze strany soudu, který se může chtít zbavit případu anebo řešit původní chybné rozhodnutí o místní příslušnosti.

13. Stejně jako v případě posouzení věcné příslušnosti přitom soud může účastníka poučit ve smyslu § 101 odst. 4 a stanovit, že nevyjádří-li se účastník ve stanovené lhůtě, bude soud předpokládat, že nemá proti delegaci námitky. Pokud žádný z účastníků neodporuje návrhu na delegaci, nemusí být rozhodnutí ve smyslu § 169 odůvodněno.

IV. Evropské právo

14. Otázka delegace není upravena v nařízení Brusel I bis, ale je výslovně regulována pouze v čl. 15 nařízení Brusel IIa. Podle něj soudy členského státu příslušné ve věci, mohou, pokud se domnívají, že soud jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah, je vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci nebo její určité části, a v případě, že je to v zájmu dítěte, požádat soud, aby převzal příslušnost.

15. K postoupení může dojít na základě žádosti strany, z podnětu soudu nebo na základě soudu jiného členského státu, platí však, že postoupit věc z podnětu soudu nebo na žádost soudu jiného členského státu je možné pouze se schválením alespoň jedné ze stran.

Z další judikatury:

I. ÚS 938/10 (následky porušení podmínek pro delegaci), I. ÚS 2570/09 (následky porušení práva účastníka vyjádřit se k delegaci), III. ÚS 529/08 (výklad podmínek pro delegaci), III. ÚS 2853/07 (podmínky vhodné delegace a právo na zákonného soudce), III. ÚS 351/04 (porušení podmínek vhodné delegace), II. ÚS 544/02 (podmínky vhodné delegace a právo na zákonného soudce), NS 21 Nd 299/2012, R 13/13 (zneužití místní příslušnosti), NS 29 NSCR 33/2010, R 3/12 (náležitosti výzvy k vyjádření, změna sídla a vhodná delegace), NS Cpjn 29/2006, R 62/09 (detence v ústavu a delegace), NS 29 Nd 201/2008, R 2/09 (zneužití návrhu na vhodnou delegaci), NSS Nad 13/2007 (místní příslušnost ve správním řízení), NS 29 Odo 524/2002, R 50/04 (podmínky prorogace).

§ 13

zrušen

Vyloučení soudců

§ 14 (Důvody vyloučení soudců a přísedících)

(1) Soudci a přísedící jsou vyloučeni z projednávání a rozhodnutí věci, jestliže se zřetelem na jejich poměr k věci, k účastníkům nebo k jejich zástupcům je tu důvod pochybovat o jejich nepodjatosti.

(2) U soudu vyššího stupně jsou vyloučeni i soudci, kteří projednávali nebo rozhodovali věc u soudu nižšího stupně, a naopak. Totéž platí, jde-li o rozhodování o dovolání.

(3) Z projednávání a rozhodnutí žaloby pro zmatečnost jsou vyloučeni také soudci, kteří žalobou napadené rozhodnutí vydali nebo věc projednávali.

(4) Důvodem k vyloučení soudce (přísedícího) nejsou okolnosti, které spočívají v postupu soudce (přísedícího) v řízení o projednávané věci nebo v jeho rozhodování v jiných věcech.

I. Vyloučení soudců a přísedících z pohledu ústavněprávních garancí

1. Právní úprava vyloučení soudců a přísedících z projednávání a rozhodování sporné nebo nesporné věci spadá do rámce ústavně zaručeného práva na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

2. Nezávislost a nestrannost soudu jsou zárukami spravedlivého rozhodnutí i rovnosti účastníků řízení, a tvoří tedy atributy právní jistoty, která je nezbytným předpokladem pro fungování demokratického právního státu. Pojem nezávislosti chápeme ve smyslu eliminace možnosti nepřípustného vlivu na svobodnou vůli soudců při rozhodování věci, nestrannost je pak odrazem neexistence nežádoucího vztahu soudce k věci samé nebo k procesní straně (Pl. ÚS 7/02, Pl. ÚS 11/04). Vyloučení soudců a přísedících je nástrojem k zajištění nestranného a nezávislého soudního rozhodnutí. K vyloučení soudce by však vzhledem k ústavně deklarované zásadě, že nikdo nesmí být odňat svému zákonnému soudci (čl. 38 odst. 1 Listiny), mělo docházet jen výjimečně a pouze na základě závažných příčin, z nichž jsou patrny pochybnosti o soudcově nepodjatosti (I. ÚS 722/05, III. ÚS 200/98). Důvody vyloučení soudců jsou zákonem vymezeny taxativně; jejich rozšíření contra verba legis není přípustné.

3. Nestrannost musí být nahlížena nejen z pohledu osobního přesvědčení soudce rozhodujícího danou věc (subjektivní prvek), ale především z hlediska důvodně předestřených pochybností o jeho nepodjatosti (objektivní prvek). Při rozhodování o vyloučení není rozhodné, jak se nestrannost soudce jeví účastníkovi řízení pocitově. Podstatné je pouze zjištění objektivních skutečností vedoucích k závěru, že soudce má k věci, k účastníkům řízení nebo k jejich zástupcům určitý vztah, který nelze považovat za nezaujatý (I. ÚS 370/04). Nepodjatost soudce se přitom vzhledem k jeho veřejné funkci předpokládá, neexistuje-li důkaz svědčící o opaku (pozn.: hovoří-li se v komentáři toliko o soudcích, míní se zásadně i osoby přísedících; s výjimkou § 14 odst. 2, popřípadě § 14 odst. 3).

II. Poměr k věci, k účastníkům řízení nebo k jejich zástupcům (§ 14 odst. 1)

4. Poměr soudce a přísedícího k věci lze přirovnat k osobnímu právnímu zájmu na řešení daného případu. Platí, že nikdo nesmí být soudcem ve vlastní věci (nemo iudex in causa sua). Důvod vyloučení by tak byl konstatován například tehdy, pokud by soudce/přísedící rozhodující spornou věc byl sám účastníkem řízení, nebo v případě, že by meritorním či procesním rozhodnutím soudu mohl být dotčen ve svých právech. Vyloučení nastává ex lege pochopitelně i u soudce/přísedícího, který získal o skutkovém základu věci poznatky jiným způsobem, než ze studia soudního spisu nebo dokazováním v průběhu jednání (např. jako svědek vnímal skutečnosti důležité pro rozhodnutí). Nepřípustný vztah soudce k věci je dán mj. i za stavu rozhodování o žalobě na náhradu škody či nemajetkové újmy způsobené při výkonu veřejné moci nezákonným rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem tohoto soudce (k tomu viz zákon č. 82/1998 Sb. a Rc 74/94).

5. Jde-li o zákonem formulovaný důvod vyloučení soudce/přísedícího v podobě poměru k účastníkům nebo k jejich zástupcům, nabízí se zejména příbuzenský či jiný blízký vztah, ať už se bude jednat o vazby přátelské, nepřátelské, nebo jinak se dotýkající osobní/majetkové sféry rozhodujícího soudce/přísedícího (druh a družka, zaměstnavatel a zaměstnanec apod.). Konkursní soudce je pro poměr k insolvenčnímu správci vyloučen ze sporného incidenčního řízení (I. ÚS 370/04, III. ÚS 523/04). Naproti tomu pouhé zjištění, že soudce například zná advokáta jedné ze sporných stran, neopodstatňuje bez dalšího jeho vyloučení z projednávání a rozhodování věci. Není-li v důsledku uvedené skutečnosti ohrožen výkon soudcovské funkce, tj. nepřekračuje-li vztah soudce a advokáta profesionální rovinu, nevzniká překážka pro působení dotčeného soudce v řízení (NS 22 Nd 283/2013). K vyloučení soudce vede pouze takový poměr k věci samé, k účastníkům nebo k jejich zástupcům, který zakládá důvod pochybovat o soudcově nepodjatosti.

6. K závěru o vyloučení soudce/přísedícího z projednávání a rozhodnutí případu není nezbytné jednoznačně prokázat, že je podjatý. Pro rozhodnutí o vyloučení soudce/přísedícího postačuje, lze-li se zřetelem na poměr k věci, k účastníkům řízení nebo k jejich zástupcům pochybovat o jeho nepodjatosti (II. ÚS 71/06). Není ovšem opodstatněné se domnívat, že k vyloučení soudce jsou dostatečné jakékoli osobní názory účastníků řízení na požadavek soudcovské nestrannosti, nebo pouze subjektivní pocity dotčeného soudce. Musí být nalezen objektivní důvod, který zpochybňuje schopnost soudce nestranně a nezávisle ve věci rozhodnout (viz rozsudky Evropského soudu pro lidská práva: Saraiva de Carvalho proti Portugalsku, stížnost č. 15651/89; Gautrin a další proti Francii, stížnosti č. 21257-21260/93). Proto například samotný přátelský vztah soudce k osobám, jež společně s právním zástupcem strany řízení vykonávají advokacii jako společníci společnosti s ručením omezeným, nemůže bez přistoupení dalších relevantních skutečností založit nepřípustný poměr soudce k zástupci účastníka ve smyslu § 14 odst. 1 tohoto předpisu (29 NSČR 40/2012).

7. Poměr k věci, k účastníkům řízení nebo k jejich zástupcům je nutno hodnotit u každého soudce samostatně, tedy individuálně. Na straně podjatého soudce jde totiž o osobní (vnitřní) psychický vztah k projednávané kauze, který má vliv na svědomí a možnost rozhodovat spravedlivě.

III. Účast soudce na projednávání a rozhodování věci u soudu nižšího nebo vyššího stupně, popřípadě u soudu, který vydal rozhodnutí napadené žalobou pro zmatečnost (§ 14 odst. 2 a 3)

8. Není přijatelné, aby soudce, který věc projednával nebo v ní přímo rozhodoval u soudu nižšího stupně, tentýž případ posuzoval v řízení o řádném nebo mimořádném opravném prostředku proti vlastnímu rozhodnutí (a naopak). Tím by byla popřena samotná podstata opravného systému, jehož účelem je odstranění vad vzniklých v rámci soudní rozhodovací činnosti. Pochybení soudu nesmí hodnotit v opravném řízení ten samý soudce, který se ho dopustil. Náprava právních vad rozhodnutí by takto byla fakticky vyloučena nebo ohrožena, a tomu je nutno institutem vyloučení soudců zabránit.

9. Soudce musí být podle § 14 odst. 2 vyloučen vždy, pokud vykonával soudcovskou funkci v řízení u soudu nižšího nebo vyššího stupně v míře vyvolávající pochybnosti o nezávislosti soudních instancí a nestrannosti osoby soudce (NS 26 Cdo 74/99).

10. Z projednání a rozhodnutí věci v odvolacím řízení jsou vyloučeni soudci, kteří se na řešení skutkově i právně totožného případu významně podíleli u soudu prvního stupně (prováděli dokazování apod.). K vyloučení soudce odvolacího soudu postačuje, že ve výrazném rozsahu procesně působil v řízení u první instance, ač in meritum nerozhodoval (Rc 7/97). Pokud soudce ve věci ani nejednal, neboť původně nařízené soudní jednání na počátku odročil, překážka k výkonu soudcovské funkce mu v řízení o opravném prostředku nevzniká.

11. V dovolacím řízení nepřísluší činit procesní úkony soudcům jednajícím o věci u nižších obecných soudů (což platí opět i v opačném směru). Z projednávání a rozhodování žaloby pro zmatečnost jsou vyloučeni soudci, již žalobou napadené rozhodnutí vydali nebo ve věci procesně postupovali.

12. O žalobě na obnovu řízení jsou de iure oprávněni rozhodovat i soudci, kteří věc řešili do doby právní moci napadeného rozhodnutí. Návrh na obnovu neslouží k nápravě pochybení vzniklých při právním posouzení soudu nebo ke zhojení procesních vad. Je nástrojem k dosažení příznivějšího rozhodnutí ve věci samé z důvodu uplatnění nových skutečností nebo důkazů, které nemohly být v původním řízení bez viny účastníka využity.

13. K opakovanému rozhodování soudce o odvolání nebo jiném opravném prostředku podaném ve věci ovšem dojít de lege lata může, aniž by takový postup zakládal porušení práva na zákonného soudce a na spravedlivý proces. Ustanovení § 14 odst. 2 vymezuje jako důvod pro vyloučení soudce pouze případ, kdy věc projednával či rozhodoval u soudu nižšího nebo vyššího stupně, tedy nikoli pokud tak činil na stejném stupni soustavy soudů.

IV. Důvody, které nevedou k vyloučení soudce/přísedícího (§ 14 odst. 4)

14. Důvodem k vyloučení soudce z projednávání a rozhodování věci nejsou podle výslovné dikce § 14 odst. 4 výhrady proti soudcovu postupu v řízení, ani námitky obsahově se dotýkající soudcovy rozhodovací činnosti. Jinak vyjádřeno, pro vyslovení podjatosti soudce nemá význam samotné pochybení v rámci vedení občanskoprávního procesu (vada řízení) nebo při hodnocení důkazních materiálů (excesivní hodnocení důkazů), ani nesprávný názor na pro věc zásadní právní otázku (nesprávné právní posouzení případu). Okolností, která by vytvářela titul k vyloučení soudce z řešení věci, není mj. úsilí soudu o dosažení smíru mezi účastníky řízení v intencích § 99 odst. 1. Jako důvod podjatosti podle § 14 nelze uplatnit skutečnost, že průběh civilního procesu neodpovídá představě účastníka (NS 30 Nd 11/2007). Náprava vad řízení či soudcovského rozhodování je zajišťována zákonnými opravnými prostředky.

15. Vyloučení soudce nezpůsobuje rozhodování v jiných věcech. Projevil-li soudce v právně a skutkově podobném případu právní názor, byť se zřetelem k ustálené soudní judikatuře nesprávný, nezakládá tato skutečnost důvod k vyloučení z rozhodování věci s obdobnou právní tematikou (NS 4 Nd 301/2008). Úspěšnost či neúspěšnost u soudu ukončených sporů není pro přidělení věci soudci stanovenému rozvrhem práce podstatná a nemůže sama o sobě představovat důvod ke shledání podjatosti tohoto soudce (NS 4 Nd 55/2009).

16. Zákonným důvodem podjatosti soudce nejsou ani okolnosti spojené s obecnou charakteristikou jeho osoby, tedy například pohlaví, věk nebo rasová příslušnost. Subjektivní pocity účastnice řízení, že soudce – muž nebude rozhodovat nezaujatě a spravedlivě, nejsou dostatečné k závěru o nutnosti soudcova vyloučení z projednávání a rozhodnutí předmětné věci. Pro řečený účel by musely být zjištěny objektivní skutečnosti nestrannost soudce zpochybňující. Vztah soudce k věci by in eventum mohl být dotčen i samotným pohlavím soudce, pokud by se jednalo o natolik s touto jeho osobní charakteristikou skutkově či právně související materii, že by uvedené spojení intenzivně ovlivňovalo názor soudce na řešení daného případu (NSS Nao 2/2005-299).

17. Námitka účastníka řízení spočívající v tvrzení, že soud je nesprávně obsazen, též není způsobilým důvodem ke vzniku pochybností o nepodjatosti soudců senátu, kterému byla věc přidělena k vyřízení (Rc 85/12).

V. Vyloučení soudců Ústavního soudu

18. Ústavní soudnictví se v České republice zakládá na koncentrovaném a specializovaném modelu (čl. 83 Ústavy). Vyloučení soudců Ústavního soudu je tak podrobeno zvláštní úpravě vymezené zákonem o Ústavním soudu. Soudce Ústavního soudu je vyloučen z projednání a rozhodnutí věci, pokud lze mít – se zřetelem na poměr k věci, účastníkům, vedlejším účastníkům nebo jejich zástupcům – pochybnost o jeho nepodjatosti. Důvodem vyloučení je i skutečnost, že dotčený soudce byl ve věci činný už při výkonu jiné funkce nebo povolání (např. podílel-li se na rozhodování případu u obecného soudu anebo působil-li v řízení jako advokát procesní strany). Účast soudce Ústavního soudu na přípravě a schvalování právních předpisů však k vyloučení z projednávání a rozhodnutí podaného návrhu nevede (§ 36 zákona o Ústavním soudu).

19. Účastník řízení před Ústavním soudem je oprávněn nejpozději na začátku prvního ústního jednání prohlásit, že některého ze soudců odmítá, protože ho považuje za podjatého. Odmítnutí musí být odůvodněno a soudce je povinen se k tomu vyjádřit. Neuplatnění námitky podjatosti účastníkem řízení nebrání soudci Ústavního soudu, aby sám se stanovením řádných důvodů oznámil, že se ve věci cítí být podjatý (§ 37 zákona o Ústavním soudu).

20. Jde-li o rozhodování pléna Ústavního soudu, usnáší se na vyloučení soudce plénum; soudce, jehož se vyloučení týká, nehlasuje. Rozhoduje-li se o věci v senátu, vyjadřuje se k vyloučení soudce jiný senát, určený rozvrhem práce (§ 38 odst. 1 zákona o Ústavním soudu).

21. Pro vyloučení asistenta soudce, zapisovatele, znalce nebo tlumočníka z řízení u Ústavního soudu platí označená zákonná ustanovení přiměřeně. O vyloučení řečených osob rozhoduje předseda Ústavního soudu, řeší-li se věc v plénu, anebo předseda senátu, přísluší-li ve věci rozhodovat senátu (§ 38 odst. 2 zákona o Ústavním soudu).

Z další judikatury:

I. ÚS 167/94 (objektivní úvaha o podjatosti soudce), I. ÚS 476/97 (rozvrh práce a zákonný soudce – soudce nahrazen jiným soudcem z důvodu dlouhodobé nepřítomnosti), I. ÚS 23/99 (k neexistenci důvodu pro vyloučení soudců příslušného soudu, u kterého jako přísedící působí pracovník pověřený jednat za účastníka v soudním řízení), III. ÚS 182/99 (základní právo na zákonného soudce a vyloučení soudců), III. ÚS 26/00 (důvodné pochybnosti o soudcově nestrannosti jsou kategorií objektivní povahy), II. ÚS 105/01 (rozhodování o vyloučení soudce musí mít objektivní základy), I. ÚS 371/04 (prokázaná podjatost nebo důvodná pochybnost o nepodjatosti soudce), III. ÚS 449/04 (k vyloučení konkursního soudce z incidenčního řízení), III. ÚS 174/06 (nové rozhodování soudce po zrušení rozhodnutí na základě žaloby pro zmatečnost), IV. ÚS 2981/07 (nečinnost soudce v řízení jako mimořádný důvod k vyloučení – kárné řízení), II. ÚS 3164/07 (vyloučení soudce a informace šířené médii), III. ÚS 780/08 (podjatost správce konkursní podstaty), IV. ÚS 1302/10 (k rozvrhu práce a požadavku transparentnosti obsazení soudu), II. ÚS 3213/10 (právo na zákonného přísedícího), III. ÚS 141/12 (k výjimečnému charakteru rozhodnutí o vyloučení soudce), Rc 65/10 (soud vystupující za stát v občanském soudním řízení jako organizační složka), NS 2 Cdon 43/96 (k situaci, kdy osoba poskytující právní pomoc účastníku řízení je blízká rozhodujícímu soudci), NS 2 Cdon 828/96 (postup soudce v řízení a jeho rozhodování v jiných věcech), NS 2 Cdon 1558/96 (dlouhodobý kolegiální vztah soudce k účastníku řízení), NS 22 Cdo 227/99 (soudce v minulosti zaměstnancem účastníka řízení), NS 20 Nd 113/2007 (působení soudce v jiné kauze), NS 21 Cdo 1521/2007 (poměr soudce k věci), NS 21 Cdo 1542/2008 (správné obsazení soudu), NS 4 Nd 99/2009 (subjektivní kontra objektivní měřítko pro vyloučení soudce), NS 4 Nd 301/2009 (vztah soudce ke KSČ v minulosti), NS 6 Tdo 880/2010 (otázka vyloučení soudce pro vedení kárného řízení podle zákona č. 7/2002 Sb., o řízení ve věcech soudců, státních zástupců a soudních exekutorů), NS 4 Nd 402/2010 (subjektivní pochybnosti o nepodjatosti soudce), NS 28 Cdo 1874/2010 (poměr k věci musí dosahovat intenzity důvodné pochybnosti o schopnosti soudce věc nezávisle a nestranně rozhodnout), NS 4 Nd 107/2011 (politická angažovanost soudce v minulosti), NS 30 Cdo 727/2011 (spor o náhradu škody způsobené nesprávným úředním postupem soudce), 29 NSČR 38/2012 (nestrannost soudce se předpokládá, není-li důkazu o opaku), NSS Nao 2/2003-18 (podíl soudce na rozhodování o jiné právní věci týchž účastníků není důvodem vyloučení), NSS Nao 25/2003-47 (postup soudce – zamítnutí žádosti o osvobození od soudních poplatků), NSS Nao 28/2003-5 (kontakt soudce s účastníkem řízení – novinářem v rámci soudcovy minulé práce), NSS Nao 10/2005-6 (k dotazu soudce na rodinný vztah zástupce k účastníku řízení), NSS Nao 46/2010-78 (soudce a zástupce účastníka řízení spoluautory odborné publikace), KS Ústí nad Labem 11 Nc 12/97 (postoje, pocity a motivy soudce), KS Brno – pobočka Zlín 60 Nc 116/2005 (snaha soudce o dosažení smíru).

§ 15 (Oznamovací povinnost soudce a přísedícího; postup předsedy soudu)

(1) Jakmile se soudce nebo přísedící dozví o skutečnosti, pro kterou je vyloučen, oznámí ji neprodleně předsedovi soudu. V řízení lze zatím učinit jen takové úkony, které nesnesou odkladu.

(2) Předseda soudu určí podle rozvrhu práce místo soudce (přísedícího) uvedeného v odstavci 1 jiného soudce (přísedícího) nebo, týká-li se oznámení všech členů senátu, přikáže věc jinému senátu; není-li to možné, předloží věc k rozhodnutí podle § 12 odst. 1. Jde-li  o vyloučení podle § 14 odst. 1 a předseda soudu má za to, že tu není důvod pochybovat o nepodjatosti soudce (přísedícího), předloží věc k rozhodnutí soudu uvedenému v § 16 odst. 1.

I. Povinnost soudce/přísedícího oznámit skutečnost vedoucí k vyloučení

1. Soudcům i přísedícím je ex lege dána povinnost oznámit předsedovi soudu skutečnost, jež je důvodem k vyloučení z projednávání a rozhodování věci. Oznamovací povinnost vzniká kdykoli v průběhu řízení, a to v okamžiku, kdy soudce nebo přísedící nabyl vědomost o objektivní okolnosti zakládající důvod vyloučení. Ke splnění uvedené povinnosti přitom musí dojít – v zájmu zásady hospodárnosti a eliminace vlivu vyloučeného soudce/přísedícího na řešení věci – neprodleně. Dotčený soudce/přísedící nesmí rozhodnout in meritum. V civilním řízení je zatímně oprávněn činit pouze úkony neodkladného charakteru, bez jejichž provedení by proces mohl utrpět podstatné vady nebo by byly jeho dosavadní výsledky zmařeny (například nezbytné zajištění důkazů, předběžná opatření apod.). Pokud by vyloučený soudce ve věci vykonal jiné než neodkladné úkony a ovlivnil svou činností konečný výsledek řízení, vedla by tato skutečnost ke zrušení jím vydaného rozhodnutí z titulu podání opravného prostředku.

II. Určení jiného soudce/přísedícího, přikázání věci jinému senátu, nutná delegace

2. Předseda soudu, jenž od soudce nebo přísedícího obdržel oznámení o skutečnosti vedoucí k vyloučení z řízení, je v návaznosti na dané sdělení povinen určit jiného soudce či přísedícího, který bude věc projednávat a meritorně rozhodovat. Postupuje v tomto směru v souladu s rozvrhem práce, aby nedošlo k porušení práva na zákonného soudce podle čl. 38 odst. 1 Listiny. Rozvrh práce je listinou, již vydává na období kalendářního roku předseda soudu po projednání s příslušnou soudcovskou radou; je veřejně přístupný (§ 41 zákona o soudech a soudcích).

3. Pokud oznámení o vyloučení podali všichni členové ustaveného soudního senátu, musí předseda soudu věc přikázat jinému senátu příslušného soudu. Nepřipadá-li ani takový postup v úvahu, tj. jsou-li u místně příslušného soudu vyloučeni všichni soudci, je nutno předmětnou věc ve smyslu § 12 odst. 1 usnesením delegovat jinému soudu shodného stupně (dojde tedy k zákonné výjimce ze zásady místní příslušnosti, ovšem za dodržení pravidel příslušnosti věcné). Předseda soudu, u jehož soudců vznikl důvod podjatosti, však nemá pravomoc přikázání věci jinému soudu sám provést – toliko předloží věc k rozhodnutí o delegaci nadřízenému soudu, jenž je k tomuto postupu ze zákona oprávněn. O nutné delegaci rozhoduje podle § 12 odst. 3 soud, který je nejblíže společně nadřízen místně příslušnému soudu a soudu, jemuž má být věc přikázána. Účastníci řízení mají právo se vyjádřit k tomu, kterému soudu by věc měla být přikázána.

III. Podjatost pro poměr k věci, k účastníkům řízení nebo k jejich zástupcům

4. Bylo-li oznámení soudce/přísedícího o důvodu vyloučení založeno na podjatosti pro poměr k věci, k účastníkům řízení nebo k jejich zástupcům (§ 14 odst. 1), je na předsedovi soudu, aby řádně zvážil, lze-li u oznamujícího soudce/přísedícího o nestrannosti (důvodně) pochybovat. Pokud předseda soudu dospěje k závěru, že nikoli, předloží věc k rozhodnutí o vyloučení nadřízenému soudu ve smyslu § 16 odst. 1. Subjektivní podjatost není dostačující pro vyloučení soudních osob z rozhodování, proto předseda soudu nemusí po splnění oznamovací povinnosti soudce nebo přísedícího vyloučení schvalovat. V zájmu zachování právní jistoty a zákonnosti rozhodování je ovšem nutno nestrannost dotčených soudců a přísedících potvrdit nadřízeným soudem v rámci senátu.

IV. Rozhodování nadřízeného soudu

5. Učiní-li soudce/přísedící oznámení o skutečnosti zakládající důvod vyloučení z projednávání a rozhodování věci, avšak předseda soudu nemá za odůvodněné pochybnosti o jeho nestrannosti podle § 14 odst. 1, přísluší vydání rozhodnutí o podjatosti soudce/přísedícího de iure nadřízenému soudu. Pojem „nadřízený soud“ je spjat s organizačními vazbami uvnitř soustavy soudů, nikoli se vztahy instančními. S „odvolacím soudem“ jej tedy nelze zaměňovat. Rozhoduje-li krajský soud o otázce vyloučení soudce okresního soudu, nejedná se v tomto případě o rozhodnutí odvolací, neboť mu žádný individuální právní akt soudu první instance nepředchází, ovšem ani o rozhodnutí soudu prvního stupně; jde o rozhodnutí nadřízeného soudu (NS 30 Cdo 3731/2008).

6. Nadřízeným soudem je soud vyššího stupně vůči soudu nižšího stupně v obvodu, a to bez zřetele k tomu, zda proti rozhodnutí nižšího soudu koná nebo nekoná řízení o opravném prostředku. Postavením nadřízeného soudu je tak nadán Nejvyšší soud ve vztahu ke všem vrchním, krajským i okresním soudům, vrchní soud ke všem krajským i okresním soudům sídlícím v jeho obvodu a krajský soud v poměru ke všem okresním soudům v obvodu (Rc 48/96). Není přitom rozhodné, zda je nadřízený soud zároveň odvolacím nebo dovolacím soudem vůči soudu, jehož soudci/přísedící mají být rozhodnutím vyloučeni.

7. O vyloučení soudců či přísedících rozhoduje nadřízený soud kolektivním způsobem – v senátu (§ 16 odst. 1). Je-li navrhováno vyloučení členů senátu Nejvyššího soudu, který je vrcholným soudním orgánem ve věcech patřících do pravomoci obecných civilních soudů, není nadřízeného soudu, a proto je k rozhodnutí o (ne)podjatosti soudců příslušný jiný senát Nejvyššího soudu. S přihlédnutím k platné procesní úpravě senátního rozhodování civilních soudů lze pak v obecné rovině konstatovat, že o vyloučení soudců/přísedících bude nadřízený soud zásadně rozhodovat v tříčlenném sboru složeném z předsedy senátu a dvou soudců. V případě, že nadřízeným soudem bude pro vydání rozhodnutí o podjatosti Nejvyšší soud, přichází v úvahu i senát složený z devíti nebo více soudců (tzv. velký senát). Rozhodování velkého senátu občanskoprávního a obchodního kolegia bude namístě tehdy, dospěje-li tříčlenný senát Nejvyššího soudu v rámci rozhodování o vyloučení soudců/přísedících k právnímu názoru odlišnému od závěru již v judikatuře tohoto soudu vysloveného a jednomyslně usoudí na zásadní právní význam řešené procesní otázky podjatosti soudců/přísedících – věc je za daného stavu nutno s řádným odůvodněním postoupit k rozhodnutí velkému senátu [§ 19 odst. 2 a 3, § 20 odst. 1 a 2, § 27 a § 31 odst. 2 písm. b) zákona o soudech a soudcích].

8. Rozhodnutí o podjatosti má formu deklaratorního usnesení. Výrok (enunciát) je třeba formulovat ve shodě s dikcí ustanovení § 16 odst. 1, tedy výslovně vyjádřit, zda dotčený soudce/přísedící je nebo není vyloučen z projednávání a rozhodování označené věci.

Z další judikatury:

NSS Nao 60/2009-277 (vyjádření soudce k námitce podjatosti není oznámením soudce o důvodu vyloučení předsedovi soudu)

§ 15a (Námitka podjatosti vznesená účastníkem řízení; poučovací povinnost soudu)

(1) Účastníci mají právo vyjádřit se k osobám soudců a přísedících, kteří mají podle rozvrhu práce věc projednat a rozhodnout. O tom musí být soudem poučeni.

(2) Účastník je povinen námitku podjatosti soudce (přísedícího) uplatnit nejpozději při prvním jednání, kterého se zúčastnil soudce (přísedící), o jehož vyloučení jde; nevěděl-li v této době o důvodu vyloučení nebo vznikl-li tento důvod později, může námitku uplatnit do 15 dnů po té, co se o něm dozvěděl. Později může námitku podjatosti účastník uplatnit jen tehdy, jestliže nebyl soudem poučen o svém právu vyjádřit se k osobám soudců (přísedících).

(3) V námitce podjatosti musí být vedle obecných náležitostí (§ 42 odst. 4) uvedeno, proti kterému soudci (přísedícímu) směřuje, v čem je spatřován důvod pochybnosti o jeho nepodjatosti, popřípadě kdy se o něm účastník podávající námitku dozvěděl, a jakými důkazy může být prokázán.

I. Námitka podjatosti jako procesní úkon účastníka řízení; poučovací povinnost soudu

1. Osoby v postavení účastníků řízení mají právo namítat nezpůsobilost soudce/přísedícího k projednání a rozhodnutí případu pro poměr k věci, k účastníkům nebo k jejich zástupcům (popřípadě z jiného zákonného důvodu). Právní prostředek, který zákon k řečenému účelu explicite poskytuje, je označován jako námitka podjatosti. Námitka podjatosti je nástrojem sloužícím k ochraně práva účastníka řízení na zákonného soudce. Smyslem jejího zakotvení do právního řádu je zabránit porušení spravedlivého procesu pro nedostatek nestrannosti a nezávislosti při rozhodování soudu; institut vyloučení soudců/přísedících však nesmí být zneužíván (III. ÚS 187/10).

2. Soud má povinnost účastníky řízení o možnosti vyjádřit se k osobám soudců a přísedících zpravit. Jedná se o případ zvláštní zákonné poučovací povinnosti soudu, jejíž porušení zakládá pro účastníka právo domáhat se vyloučení soudce nebo přísedícího bez zřetele k zákonem stanovené lhůtě. Nedostatek poučení podle § 15a odst. 1 věty druhé však sám o sobě nepředstavuje vadu, která by mohla mít za následek nesprávnost rozhodnutí ve věci (NS 21 Cdo 2520/2004). Poučení se účastníkům řízení dostane přímo rozhodujícím samosoudcem nebo předsedou senátu. K tomuto postupu je možno se uchylovat kdykoli v průběhu řízení, ať už samostatným přípisem, v rámci předvolání k jednání nebo na nařízeném soudním jednání samém. Nutno ovšem akcentovat, že účastník má z titulu § 15a odst. 1 právo, a nikoli povinnost, vyjádřit se k osobám soudců a přísedících. Usnesení, jímž soud vyzve účastníky řízení, kteří dosud v procesu žádnou pochybnost ve vztahu k soudnímu aparátu neprojevili, aby v určené lhůtě oznámili, zda mají soudce/přísedícího za podjatého a z jakých důvodů, vybočuje z mezí poučení soudu o možnosti dovolávat se vyloučení soudních osob; takto by mohla být u účastníků nastolena nejistota v otázce nestrannosti soudu (KS Hradec Králové – pobočka Pardubice 1 Nc 5713/2011).

3. Účastník řízení není oprávněn namítat podjatost soudu jako orgánu státní moci, nýbrž musí návrhem cílit proti určitému soudci/soudcům (přísedícímu/přísedícím). Podjatost je psychickou kategorií, a proto ji lze posuzovat toliko ve spojitosti s fyzickou osobou, nikoli ve vztahu k instituci. Soud přitom přihlédne jen k námitce podjatosti vznesené proti soudcům/přísedícím, kteří jsou podle pravidel rozvrhu práce povoláni ve věci rozhodovat (NS 25 Nd 26/2005).

II. Náležitosti a forma námitky podjatosti

4. Námitka podjatosti je procesním úkonem, pro který jsou zákonem stanoveny obligatorní náležitosti. V námitce podjatosti je nutno uvést, kterému soudu je určena, kdo ji činí, které věci se týká a co sleduje; nezbytností je rovněž provedení podpisu a datace (§ 42 odst. 4). Povinnost podpisu a datování se nevztahuje na podání v elektronické podobě podle zákona č. 300/2008 Sb., o elektronických úkonech, osobních číslech a autorizované konverzi dokumentů.

5. Kromě vypočtených obecných náležitostí zákon v § 15a odst. 3 ukládá i zvláštní požadavky na obsah námitky podjatosti. Účastník řízení musí vymezit, proti kterému soudci/přísedícímu svou námitku vztahuje, v čem je spatřován důvod pochybnosti o nepodjatosti soudní osoby, popřípadě kdy se o důvodu vyloučení účastník podávající námitku dozvěděl (bude-li námitka vznesena po prvním jednání ve věci s účastí dotčeného soudce či přísedícího), a jakými důkazy lze vyloučení prokázat. Ohledně každého soudce/přísedícího, jehož podjatost je namítána, je nutno tvrdit a doložit skutečnosti, pro které má navrhovatel za to, že je z rozhodování věci vyloučen (§ 14).

6. Nebudou-li v námitce podjatosti obsaženy všechny zákonné náležitosti, nebo bude-li neurčitá či nesrozumitelná, vyzve předseda senátu účastníka řízení v intencích § 43 odst. 1 usnesením k odstranění vad. K opravě nebo doplnění podání určí lhůtu a účastníkovi zároveň vyloží, jakým způsobem je možno vytčené vady zhojit. Nedojde-li po výzvě předsedy senátu (přes poučení o následku) k řádné opravě/doplnění návrhu a nelze-li o něm pro tento nedostatek rozhodovat, soud k podání nebude přihlížet a zabývat se jím (§ 43 odst. 2). Dokud tedy účastník řízení vady námitky podjatosti neodstraní, je dotčený soudce/přísedící oprávněn v řízení působit a ve věci meritorně rozhodnout.

7. Forma námitky podjatosti je de lege lata rozhodná, pokud podjatost soudců/přísedících není namítána na soudním jednání nebo na jiném soudním roku. Občanský soudní řád v ustanovení § 42 odst. 1 ukládá pro podání vždy písemnost (listinnou nebo elektronickou podobu skrze veřejnou datovou síť anebo telefax). Ústní formou lze podle výkladu § 41 odst. 1 a § 42 námitku podjatosti učinit do protokolu o soudním jednání nebo o jiném soudním roku.

III. Podmínky uplatnění námitky podjatosti

8. Možnost účastníků řízení vyjádřit se k osobám soudců a přísedících je zákonným právem, které jim v obecném směru nelze odpírat. Námitku podjatosti je ovšem možno uplatnit pouze za zákonem stanovených podmínek a ze zákonných důvodů.

9. Podání námitky podjatosti je přípustné toliko v průběhu občanskoprávního řízení. Námitka podjatosti po skončení procesu (u soudu daného stupně) je opožděná. Rozhodoval-li však ve věci vyloučený soudce nebo přísedící, je to způsobilým odvolacím důvodem [§ 205 odst. 2 písm. a)]. Jakmile konečné rozhodnutí o věci nabude právní moci, lze namítat vyloučení soudce/přísedícího zásadně jen v rámci mimořádného opravného prostředku v podobě žaloby pro zmatečnost podle § 229 odst. 1 písm. e) tohoto předpisu. Skutečnost, že ve věci rozhodoval vyloučený soudce či přísedící, je titulem pro zrušení meritorního rozhodnutí. Není ovšem samostatným důvodem dovolání, kterým je pouze nesprávnost právního posouzení (§ 241a). Nejvyšší soud je však – dospěje-li k závěru o přípustnosti dovolání účastníka – povinen k uvedené zmatečnosti podle § 242 odst. 3 i bez návrhu přihlédnout, neboť jde o vadu, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci. Žaloba pro zmatečnost ani podané dovolání nicméně nepovedou ke zrušení napadeného pravomocného rozhodnutí, dovozuje-li účastník řízení pochybnosti o nepodjatosti soudce/přísedícího ze skutečností, které mu byly v řízení známy, a on (přesto) podjatost nenamítl (NS 21 Cdo 2338/2005).

IV. Lhůta pro podání námitky podjatosti

10. Úspěšné vznesení námitky podjatosti soudce nebo přísedícího účastníkem řízení je spojeno s dodržením zákonem vytyčené lhůty (§ 15a odst. 2). Námitka podjatosti musí být uplatněna nejpozději při prvním jednání, kterého se zúčastnil soudce/přísedící, o jehož vyloučení jde. Pokud účastníkovi v době soudního jednání nebyl důvod vyloučení soudce či přísedícího znám, anebo došlo-li k jeho vzniku až později, lze námitku podjatosti učinit do 15 dnů od nabytí vědomosti o skutečnosti zakládající pochybnost o nepodjatosti soudce nebo přísedícího. Bez zřetele k zákonné lhůtě je účastník řízení oprávněn námitku podjatosti uplatnit jen tehdy, nebyl-li soudem poučen o právu vyjádřit se k osobám soudců/přísedících. Nesplnění poučovací povinnosti soudu vede k důsledku, že možnost vznesení námitky podjatosti není ex lege nijak časově omezena (nebereme-li v potaz požadavky a lhůty k podání řádných i mimořádných opravných prostředků). Nevyžaduje se tedy dostát ani lhůtě 15 dnů běžící od okamžiku, kdy se účastník o důvodu vyloučení soudce/přísedícího dozvěděl (pozn.: to neplatí v soudním řízení správním; viz § 8 soudního řádu správního).

11. O námitce podjatosti rozhoduje nadřízený soud. K „postoupení“ námitky podjatosti nadřízenému soudu k rozhodnutí však nemá de lege lata dojít tehdy, pokud je zjevně opožděná (§ 15b odst. 3). Soud k zjevně opožděné námitce podjatosti nepřihlíží. Je-li zapotřebí (ne)včasnost námitky podjatosti řádně posoudit, protože opožděnost není zjevná, je naopak podle zákonné úpravy postup předložení věci k rozhodnutí o vyloučení nebo nevyloučení soudce/přísedícího nadřízenému soudu správný. Uplynutí zákonem stanovené lhůty má za následek odmítnutí námitky podjatosti nadřízeným soudem bez dalšího (§ 16 odst. 2).

12. Byla-li by námitka podjatosti podána včas a soud by věcné rozhodování o vyloučení soudce/přísedícího nepřipustil pro nesprávný závěr o opožděnosti námitky, dopustil by se porušení práva na soudní ochranu ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny.

13. Pokud občanskoprávní soud zašle účastníkům řízení akceptační dopis o složení rozhodujícího senátu a stanoví lhůtu k případnému vznesení námitek proti osobám soudců, je povinen určenou lhůtu v závislosti na principu spravedlivého procesu respektovat a před jejím uplynutím nesmí in meritum rozhodnout (III. ÚS 1570/13).

V. Důvody námitky podjatosti

14. Námitku podjatosti je možno uplatnit toliko ze zákonem nastolených důvodů.

15. K vyloučení soudce/přísedícího z projednávání a rozhodnutí sporu/nesporu vede poměr k věci, k účastníkům řízení nebo k jejich zástupcům, který vyvolává pochybnost o jeho nepodjatosti. Obsahem námitky podjatosti musí být konkrétní a prokazatelné skutečnosti zakládající důvodnou pochybnost o nestrannosti soudce nebo přísedícího. Subjektivní pohled účastníka řízení (v námitce podjatosti) je podnětem pro rozhodování o podjatosti soudní osoby, při právním posouzení vyloučení soudců/přísedících je ovšem nutno se pohybovat výhradně v objektivním rámci. Nezbytné je provedení materiálního rozboru okolností majících význam pro rozhodnutí o podjatosti soudce/přísedícího (II. ÚS 105/01).

16. Zákonným důvodem vyloučení soudce je i skutečnost, že se na projednávání a rozhodování věci podílel u soudu nižšího nebo vyššího stupně. Právní úprava vyloučení vychází z principu, že je nemyslitelné, aby soudce, který v podstatném rozsahu ve věci postupoval anebo v ní přímo rozhodoval u nižšího soudu, tuto posuzoval současně v řízení o řádném nebo mimořádném opravném prostředku proti vlastnímu rozhodnutí (a naopak). Tímto by byla popřena samotná podstata opravného systému, který cílí k nápravě vad vzniklých v rozhodovací a procesní činnosti soudu. Rozhodnutí o vyloučení má v tomto případě jednoznačný skutkový i právní základ.

17. Postup soudců a přísedících v řízení o věci nebo výhrady k rozhodovací praxi v jiných právních věcech však nejsou důvodem vyloučení. Námitka podjatosti založená na řečené argumentaci by tedy nemohla být úspěšná.

18. Námitka účastníka řízení spočívající v tvrzení, že soud je nesprávně obsazen, není způsobilým důvodem ke vzniku pochybností o nepodjatosti soudců senátu, kterému byla věc přidělena k vyřízení (Rc 85/12).

VI. Vzor námitky podjatosti

Okresní soud v Chebu

Lidická 1

350 60 Cheb

ke sp. zn. 16 C 109/2014

Žalobkyně: Jiřina Bílá, bytem Cheb, Karlova 11

Žalovaný: Martin Zajíček, bytem Cheb, Žižkova 219

o zaplacení částky 156.000,- Kč

Námitka podjatosti samosoudce

Před prvním jednáním ve věci samé vznáším námitku podjatosti samosoudce Jana Nováka, neboť jsem se dozvěděl, že je v příbuzenském poměru s žalobkyní Jiřinou Bílou (jedná se o vztah otce a dcery, který lze prokázat mj. jejím rodným listem). Z uvedeného důvodu navrhuji, aby byl soudce Jan Novák z projednávání a rozhodování shora označené věci vyloučen.

V Chebu dne 14. 7. 2014

Martin Zajíček

Podpis

Z další judikatury:

II. ÚS 551/03 (povinnost soudu vypořádat se s námitkou podjatosti), III. ÚS 187/10 (námitka podjatosti musí cílit proti konkrétnímu soudci/soudcům/přísedícímu/přísedícím, nikoli vůči soudu jako instituci), Rc 3/80 (obsah námitky podjatosti), Rc 66/10 (rozhodování vyloučeného soudce nebo přísedícího jako důvod odvolání), NS 2 Cdon 828/96 (náležitosti námitky podjatosti), NS 21 Cdo 2520/2004 (nedostatek poučení soudu podle § 15a odst. 1 vede k prodloužení lhůty k podání námitky podjatosti), NS 4 Nd 84/2009 (námitka podjatosti musí být adresná a konkrétní), NS 4 Nd 303/2009 (námitku podjatosti soudce lze uplatnit toliko v konkrétním civilním řízení), NS 4 Nd 16/2011 (žaloba podaná proti soudu – možný důvod pro vhodnou delegaci podle § 12 odst. 2), NSS Nao 43/2004-319 (k obsahu námitky podjatosti).

§ 15b (Předložení věci nadřízenému soudu k rozhodnutí o námitce podjatosti)

(1) K rozhodnutí o námitce podjatosti soud věc předloží s vyjádřením dotčených soudců (přísedících) svému nadřízenému soudu. V řízení lze zatím učinit jen takové úkony, které nesnesou odkladu.

(2) Ustanovení odstavce 1 neplatí, byla-li námitka uplatněna před nebo v průběhu jednání, při němž byla věc rozhodnuta, a má-li soud za to, že námitka není důvodná.

(3) Ustanovení odstavce 1 neplatí také tehdy, uplatnil-li účastník v námitce stejné okolnosti, o nichž bylo nadřízeným soudem (jiným senátem Nejvyššího soudu) již rozhodnuto, nebo je-li námitka zjevně opožděná.

I. Rozhodování o námitce podjatosti; nadřízený soud

1. Námitka podjatosti je procesním úkonem majícím za cíl vyloučení soudců/přísedících z projednávání a rozhodování věci. K vyřízení námitky podjatosti není z důvodu zainteresovanosti příslušný soud, jehož soudci nebo přísedící jí byli dotčeni. Rozhodnutí o vyloučení je proto zákonem stanoveno do pravomoci nadřízeného soudu. Pojem „nadřízený soud“ je spjat s organizačními vazbami uvnitř soustavy soudů, nikoli se vztahy instančními. S „odvolacím soudem“ jej tedy nelze zaměňovat. Rozhoduje-li krajský soud o otázce podjatosti soudce okresního soudu, nejedná se v tomto případě o rozhodnutí odvolací, neboť mu žádné rozhodnutí soudu prvního stupně nepředchází (NS 30 Cdo 3731/2008).

2. Nadřízeným soudem je soud vyššího stupně vůči soudu nižšího stupně v obvodu, a to bez ohledu na skutečnost, zda proti rozhodnutí nižšího soudu koná nebo nekoná řízení o opravném prostředku. Postavením nadřízeného soudu je tak nadán Nejvyšší soud ve vztahu ke všem vrchním, krajským i okresním soudům, vrchní soud ke všem krajským i okresním soudům sídlícím v jeho obvodu a krajský soud v poměru ke všem okresním soudům v obvodu (Rc 48/96). Není přitom rozhodné, zda je nadřízený soud zároveň odvolacím nebo dovolacím soudem vůči soudu, jehož soudci/přísedící mají být rozhodnutím vyloučeni.

II. Postup po podání námitky podjatosti; předložení věci nadřízenému soudu

3. Účastníci řízení podávají námitky podjatosti soudců/přísedících u soudu, před nímž se občanskoprávní řízení vede, tj. u soudu příslušného k projednání a rozhodnutí věci. Předseda senátu (samosoudce) se nejprve postará o odstranění vad návrhu na vyloučení a dotčení soudci/přísedící se k řádně uplatněné námitce podjatosti písemně vyjádří. Soud potom spolu s vyjádřeními předloží námitku podjatosti k rozhodnutí nadřízenému soudu. Z řečeného postupu však zákonná úprava uvádí výjimky (viz dále).

4. Do doby vynesení rozhodnutí o vyloučení nebo nevyloučení soudců či přísedících lze v civilním řízení činit pouze úkony neodkladného charakteru, bez jejichž provedení by proces mohl utrpět podstatné vady.

III. Výjimky z povinnosti předložit věc nadřízenému soudu k rozhodnutí o námitce podjatosti

5. K „postoupení“ námitky podjatosti nadřízenému soudu k vyřízení nedojde, byla-li vznesena před nebo v průběhu ve věci nařízeného soudního jednání, v rámci kterého byla věc in meritum současně rozhodnuta – za předpokladu, že soud návrh na vyloučení soudce/přísedícího nepovažoval za důvodný.

6. Pokud účastník řízení uplatní námitku podjatosti před nařízeným jednáním soudu o věci samé nebo přímo na soudním jednání, má soud pravomoc posoudit důvodnost námitky podjatosti. Má-li soud za to, že námitka podjatosti není důvodná, nemá pak povinnost předložit věc nadřízenému soudu k rozhodnutí o vyloučení nebo nevyloučení soudce/přísedícího. To platí za podmínky, že soud na nařízeném jednání rozhodl ve věci samé. Nebylo-li na soudním jednání o věci rozhodnuto (došlo k odročení), musí být námitka podjatosti soudem předložena nadřízenému soudu k rozhodnutí.

7. Právní úprava cílí k zachování zásady hospodárnosti občanskoprávního procesu, aby soud mohl ve věci rozhodnout, tj. aby námitka podjatosti nebyla účastníky řízení zneužívána nebo nevytvářela překážku pro rozhodnutí soudu o věci, nejsou-li pro vyloučení soudců či přísedících dány zákonné důvody. Postup, kdy by samosoudce nebo předseda senátu byl nucen odročit soudní jednání na jiný den, ač námitka podjatosti byla podána nedůvodně nebo účelově a soud předvolal na jednání účastníky i svědky, by nebyl v souladu se zásadami rychlosti a hospodárnosti řízení.

8. O námitce podjatosti je soudem na nařízeném jednání jistou formou rozhodováno, neboť námitku podjatosti není nutno předložit k rozhodnutí nadřízenému soudu, toliko má-li soud za to, že je nedůvodná. O vyloučení nebo nevyloučení soudce/přísedícího však soud v tomto případě nerozhoduje, protože rozhodnutí o otázce vyloučení spadá podle § 16 do příslušnosti nadřízeného soudu. K námitce podjatosti, která byla vznesena před nebo v průběhu soudního jednání, na němž byla věc rozhodnuta, a kterou soud nepokládá za důvodnou, se nepřihlíží. Soud je oprávněn věc projednat a rozhodnout. Rozhodoval-li o sporu nebo nesporu vyloučený soudce/přísedící, je to ovšem důvodem pro podání řádného či mimořádného opravného prostředku, tj. odvolání [§ 205 odst. 2 písm. a), § 219a odst. 1 písm. a)], žaloby pro zmatečnost [§ 229 odst. 1 písm. e)] nebo dovolání (§ 242 odst. 3).

9. Námitka podjatosti nebude nadřízenému soudu předložena k rozhodnutí ani tehdy, pokud je zjevně opožděná, nebo je jen opakováním týchž skutečností, s nimiž se už nadřízený soud (popř. jiný senát Nejvyššího soudu) vypořádal k první námitce podjatosti podané účastníkem řízení (překážka věci rozhodnuté).

10. Výkladem lze dovodit, že není důvodu věc předložit nadřízenému soudu k rozhodnutí o námitce podjatosti ani v případě, byla-li učiněna neoprávněnou osobou, neboť jako taková nemá zákonnou oporu (NS 23 Nd 145/2012). K námitkám podjatosti uplatněným ze strany neúčastníků řízení soud nepřihlíží.

11. Dopustí-li se soud při postupu podle § 15b pochybení, například neposoudí správně včasnost námitky podjatosti a tuto nadřízenému soudu v rozporu s platnou právní úpravou nepředloží, nelze však pro daný stav bez dalšího usuzovat na vadu, jež mohla mít za následek nesprávnost rozhodnutí ve věci samé. K závěru o podstatné vadě řízení by vedla až skutečnost, že námitka podjatosti byla podána důvodně a o věci rozhodoval vyloučený soudce nebo přísedící (29 NSČR 75/2011).

Z další judikatury:

IV. ÚS 938/07 (překážka věci pravomocně rozhodnuté – shodná námitka podjatosti), NS 2 Cdon 786/96 (obsahově shodná námitka podjatosti, o které již bylo nadřízeným soudem rozhodnuto), NS 29 Odo 714/2002 (námitka podjatosti vznesená před soudním jednáním, při kterém byla věc rozhodnuta – § 15b odst. 2), NS 29 Cdo 2134/2012 (nepředložení věci nadřízenému soudu – § 15b odst. 2).

§ 16 (Rozhodování nadřízeného soudu o vyloučení soudce/přísedícího)

(1) O tom, zda je soudce nebo přísedící vyloučen, rozhodne nadřízený soud v senátě. O vyloučení soudců Nejvyššího soudu rozhodne jiný senát téhož soudu.

(2) Opožděně podanou námitku (§ 15a odst. 2) soud uvedený v odstavci 1 odmítne.

(3) Dokazování k prokázání důvodu vyloučení soudce (přísedícího) provede soud uvedený v odstavci 1 buď sám, nebo prostřednictvím dožádaného soudu. Neprovádí-li se dokazování, není třeba k rozhodnutí podle odstavců 1 a 2 nařizovat jednání.

I. Příslušnost k rozhodnutí o vyloučení soudce nebo přísedícího

1. Vydání rozhodnutí o vyloučení soudce/přísedícího přísluší de iure nadřízenému soudu. Pojem „nadřízený soud“ je spjat s organizačními vazbami uvnitř soustavy soudů, nikoli se vztahy instančními. S „odvolacím soudem“ ho není možno zaměňovat. Rozhoduje-li krajský soud o otázce podjatosti soudce okresního soudu, nemá to charakter odvolacího rozhodnutí, ani rozhodnutí soudu prvního stupně; jde o rozhodnutí nadřízeného soudu (NS 30 Cdo 3731/2008).

2. Nadřízeným soudem je soud vyššího stupně vůči soudu nižšího stupně v obvodu, a to bez ohledu na skutečnost, zda proti rozhodnutí nižšího soudu koná nebo nekoná řízení o opravném prostředku. Postavením nadřízeného soudu je tak nadán Nejvyšší soud ve vztahu ke všem vrchním, krajským i okresním soudům, vrchní soud ke všem krajským i okresním soudům sídlícím v jeho obvodu a krajský soud v poměru ke všem okresním soudům v obvodu (Rc 48/96). Není přitom rozhodující, zda je nadřízený soud zároveň odvolacím nebo dovolacím soudem.

3. O vyloučení soudců či přísedících rozhoduje nadřízený soud kolektivním způsobem – v senátě (§ 16 odst. 1). Je-li navrhováno vyloučení členů senátu Nejvyššího soudu, který je vrcholným soudním orgánem ve věcech patřících do pravomoci obecných civilních soudů, není zde nadřízeného soudu, a proto je k rozhodnutí o (ne)podjatosti soudců příslušný jiný senát Nejvyššího soudu. Podle platné procesní úpravy senátního rozhodování civilních soudů lze v obecné rovině konstatovat, že o vyloučení soudců/přísedících bude nadřízený soud zásadně rozhodovat v tříčlenném sboru složeném z předsedy senátu a dvou soudců. V případě, že nadřízeným soudem bude pro vydání rozhodnutí o podjatosti Nejvyšší soud, přichází v úvahu i senát složený z devíti nebo více soudců (tzv. velký senát). Rozhodování velkého senátu občanskoprávního a obchodního kolegia bude namístě tehdy, dospěje-li tříčlenný senát Nejvyššího soudu v rámci rozhodování o vyloučení soudců/přísedících k právnímu názoru odlišnému od závěru již v judikatuře tohoto soudu vysloveného a jednomyslně usoudí na zásadní právní význam řešené procesní otázky podjatosti soudců/přísedících – věc je za daného stavu nutno s řádným odůvodněním postoupit k rozhodnutí velkému senátu [§ 19 odst. 2 a 3, § 20 odst. 1 a 2, § 27 a § 31 odst. 2 písm. b) zákona o soudech a soudcích].

4. Rozhodnutí o podjatosti má formu deklaratorního (procesního) usnesení. Výrok (enunciát) má být formulován ve shodě s dikcí ustanovení § 16 odst. 1, tedy výslovně vyjadřovat, zda dotčený soudce/přísedící je nebo není vyloučen z projednávání a rozhodování označené věci.

II. Opožděná námitka podjatosti

5. Úspěšnost vznesení námitky podjatosti soudce nebo přísedícího ze strany účastníka řízení je spojena s dodržením zákonem vytyčené lhůty (§ 15a odst. 2). Námitka podjatosti musí být uplatněna nejpozději na prvním soudním jednání, kterého se zúčastnil soudce/přísedící, o jehož vyloučení jde. Pokud účastníkovi v dané době nebyl důvod vyloučení soudce či přísedícího znám, anebo došlo-li k jeho vzniku až později, lze námitku podjatosti učinit do 15 dnů od nabytí vědomosti o skutečnosti zakládající pochybnost o nepodjatosti soudce nebo přísedícího. Bez zřetele k zákonné lhůtě je účastník řízení oprávněn námitku podjatosti uplatnit jen tehdy, nebyl-li soudem poučen o právu vyjádřit se k osobám soudců/přísedících. V případě nesplnění poučovací povinnosti soudu není možnost vznesení námitky podjatosti ex lege nijak časově omezena (nebereme-li v potaz požadavky a lhůty k podání řádných i mimořádných opravných prostředků). Nevyžaduje se tedy dostát ani lhůtě 15 dnů běžící od okamžiku, kdy se účastník o důvodu vyloučení soudce/přísedícího dozvěděl.

6. Námitka podjatosti se obecně předkládá k rozhodnutí nadřízenému soudu, není-li zákonem stanoveno jinak. K předložení námitky podjatosti nadřízenému soudu nemá de lege lata dojít tehdy, pokud je zjevně opožděná (§ 15b odst. 3). Ke zjevně opožděné námitce podjatosti soud nepřihlíží. Je-li zapotřebí (ne)včasnost námitky podjatosti důkladně posoudit, protože opožděnost není zjevná, je naopak podle zákonné úpravy postup předložení věci k rozhodnutí o vyloučení nebo nevyloučení soudce/přísedícího nadřízenému soudu správný. Uplynutí zákonem vymezené lhůty má za následek odmítnutí námitky podjatosti nadřízeným soudem (§ 16 odst. 2).

III. Námitka podjatosti podaná neoprávněnou osobou

7. Výkladem § 15b lze dovodit, že není důvodu předložit věc nadřízenému soudu k rozhodnutí o námitce podjatosti ani v případě, byla-li uplatněna neoprávněným subjektem (neúčastníkem řízení). Návrh na vyloučení podaný osobou, která v rozhodné době nebyla účastníkem řízení, postrádá zákonnou oporu. Bude-li přesto nadřízenému soudu předložen, musí být za analogického použití § 16 odst. 2 odmítnut (NS 23 Nd 145/2012).

IV. Jednání nadřízeného soudu a proces dokazování

8. K rozhodnutí nadřízeného soudu o vyloučení soudců či přísedících nebo o odmítnutí námitky podjatosti není třeba nařizovat soudní jednání, nemá-li být ve vztahu k řečené otázce provedeno žádné dokazování a lze-li se s námitkou podjatosti řádně vypořádat toliko na podkladě studia obsahu spisu. Jednání soudu za přítomnosti účastníků řízení nebude nezbytné zpravidla tehdy, pokud je možno usuzovat na opožděnost vznesené námitky podjatosti anebo je-li dán důvod vyloučení spočívající v rozhodování soudce o věci u soudu nižšího/vyššího stupně. V případech, kdy je k prokázání důvodu vyloučení nutno provést důkazy a zjistit skutkový stav, soudní jednání nařízeno bude. Dokazování (zejména formou výslechu svědků a čtení listinných důkazů) provede nadřízený soud buď sám, nebo prostřednictvím dožádaného soudu.

9. Nadřízený soud je nadán oprávněním učinit v řízení o vyloučení soudce/přísedícího procesní opatření – například uložit pořádkovou pokutu.

Z další judikatury:

Rc 11/04 (rozhodnutím „nadřízeného soudu“ je i pořádkové opatření), NS 2 Cdon 30/97 (nadřízený soud kontra odvolací soud), NS 29 ICdo 3/2011 (soudní oddělení je jiná kategorie než soudní senát), NS 32 Cdo 3115/2011 (nedostatek funkční příslušnosti k projednání odvolání proti rozhodnutí nadřízeného soudu o uložení pořádkové pokuty), 29 NSČR 58/2012 (nadřízený vrchní soud), VS Praha Na 294/96 (zastavení řízení o návrhu na vyloučení soudce nadřízeným soudem pro vyhlášení rozsudku ve věci samé).

§ 16a (Určení jiného soudce či přísedícího; přikázání věci jinému senátu; nutná delegace)

(1) Jestliže bylo rozhodnuto, že soudce (přísedící) je vyloučen, předseda soudu podle rozvrhu práce určí místo něho jiného soudce (přísedícího) nebo, jestliže byli vyloučeni všichni členové senátu, přikáže věc jinému senátu; není-li to možné, předloží věc k rozhodnutí podle § 12 odst. 1.

(2) Bylo-li rozhodnutí odvolacím nebo dovolacím soudem anebo na základě žaloby pro zmatečnost zrušeno proto, že ve věci rozhodoval vyloučený soudce (přísedící), nebo nařídil-li odvolací nebo dovolací soud, aby věc v dalším řízení projednal a rozhodl jiný senát (samosoudce), postupuje se obdobně podle odstavce 1.

I. Určení jiného soudce/přísedícího. Přikázání věci jinému senátu. Nutná delegace

1. Bylo-li nadřízeným soudem v řízení rozhodnuto o vyloučení soudce nebo přísedícího z projednávání a rozhodování věci, je předseda věcně a místně příslušného soudu oprávněn i povinen určit podle rozvrhu práce jiného soudce či přísedícího, který bude v řešené věci účasten procesního postupu a meritorního rozhodnutí. Pokud došlo k vyloučení všech členů ustaveného soudního senátu, je nutno věc přikázat jinému senátu příslušného soudu. Nepřipadá-li ani takový postup v úvahu, tj. jsou-li u místně příslušného soudu vyloučeni všichni soudci, musí být předmětná věc ve smyslu § 12 odst. 1 delegována jinému soudu shodného stupně (dojde tedy k zákonné výjimce ze zásady místní příslušnosti, ovšem za dodržení pravidel příslušnosti věcné). Předseda soudu, jehož soudci byli vyloučeni, však nesmí přikázání věci jinému soudu sám provést – pouze předloží věc k rozhodnutí o delegaci nadřízenému soudu, jenž je k tomuto postupu ze zákona oprávněn. O nutné delegaci rozhoduje podle § 12 odst. 3 soud, který je nejblíže společně nadřízen místně příslušnému soudu a soudu, jemuž má být věc přikázána. Účastníci řízení mají právo vyjádřit se k tomu, kterému soudu by věc měla být přikázána.

II. Postup po zrušení rozhodnutí ve věci odvolacím nebo dovolacím soudem, anebo z titulu žaloby pro zmatečnost

2. Námitka podjatosti je právním prostředkem zajišťujícím nestrannost a nezávislost rozhodování soudu. Umožňuje účastníku řízení docílit vyloučení podjatého soudce nebo přísedícího z projednávání a rozhodnutí věci. Není ovšem jediným nástrojem, který zákon k dosažení řečeného účelu nabízí. Otázka vyloučení soudce/přísedícího je řešena i v rámci rozhodování o opravném prostředku proti jím vynesenému rozhodnutí. Se zřetelem ke stávající procesní úpravě lze hovořit o odvolání, žalobě pro zmatečnost, nebo dovolání. Nejvyšší soud však k uvedené zmatečnostní vadě přihlédne z úřední povinnosti podle § 242 odst. 3 jen v případě, shledá-li dovolání přípustným (dovolacím důvodem je de lege lata toliko nesprávnost právního posouzení věci).

3. Uplatnit námitku podjatosti soudce/přísedícího je přípustné pouze v průběhu řízení u soudu daného stupně, tj. bude-li důvod vyloučení zjištěn před vydáním rozhodnutí, kterým bylo řízení u tohoto soudu ukončeno. Po skončení občanskoprávního řízení je možno vyloučení soudce či přísedícího namítat jen v opravných prostředcích. Účinný přezkum rozhodnutí z titulu předmětné vady řízení lze v opravném systému uskutečnit bez ohledu na to, zda byla během soudního procesu námitka podjatosti vznesena. Není ani významné, zda a jakým způsobem o ní bylo nadřízeným soudem rozhodnuto (NS 30 Cdo 4086/2011).

4. Pokud účastník řízení uplatní námitku podjatosti před nařízeným jednáním soudu o věci samé nebo přímo na soudním jednání, má soud podle § 15b odst. 2 pravomoc posoudit důvodnost námitky podjatosti. Má-li soud za to, že námitka podjatosti není důvodná, nemá pak povinnost předložit věc nadřízenému soudu k rozhodnutí o vyloučení nebo nevyloučení soudce/přísedícího. To platí za podmínky, že soud na nařízeném jednání rozhodl ve věci samé. Právní úprava cílí k zachování zásady hospodárnosti občanskoprávního procesu, aby soud mohl ve věci rozhodnout, tj. aby námitka podjatosti nebyla účastníky řízení zneužívána nebo nevytvářela překážku pro rozhodnutí soudu o věci, nejsou-li pro vyloučení soudců či přísedících dány zákonné důvody.

5. O vyloučení nebo nevyloučení soudce/přísedícího soud v tomto případě nerozhoduje, protože rozhodnutí o otázce vyloučení spadá podle § 16 do příslušnosti nadřízeného soudu. K námitce podjatosti, která byla vznesena před nebo v průběhu soudního jednání, na němž byla věc rozhodnuta, a kterou soud nepokládá za důvodnou, se nepřihlíží. Soud je oprávněn věc projednat a rozhodnout. Rozhodoval-li o sporu nebo nesporu vyloučený soudce/přísedící, je to ovšem důvodem pro podání řádného či mimořádného opravného prostředku, tj. odvolání [§ 205 odst. 2 písm. a), § 219a odst. 1 písm. a)], žaloby pro zmatečnost [§ 229 odst. 1 písm. e)] nebo dovolání (§ 242 odst. 3).

6. Skutečnost, že ve věci rozhodoval vyloučený soudce/přísedící, je důvodem nápravy vydaného rozhodnutí, ať na základě řádného nebo mimořádného opravného prostředku. Vzhledem k tomu, že se jedná o závažnou vadu, nelze meritorní výsledek řízení aprobovat a rozhodnutí je nutno zrušit [buď z titulu odvolání – § 205 odst. 2 písm. a), § 219a odst. 1 písm. a), přípustného dovolání – § 242 odst. 3 a § 243e odst. 1 až 3, anebo žaloby pro zmatečnost – § 229 odst. 1 písm. e), § 235e odst. 2]. Dojde-li ke zrušení rozhodnutí nižší instance odvolacím/dovolacím soudem, má pravomoc současně nařídit, aby věc v dalším řízení projednal jiný senát nebo samosoudce (§ 221 odst. 2, § 243e odst. 3). Opravné prostředky však nepovedou ke zrušení závazných (pravomocných) soudních aktů, pokud pochybnosti o nepodjatosti soudce/přísedícího dovozuje účastník z okolností, jež mu byly do doby právní moci rozhodnutí známy, a on (přesto) podjatost nenamítl (NS 21 Cdo 2338/2005).

7. Uchýlil-li se soud rozhodující o opravném prostředku k popisovanému zrušujícímu postupu, je namístě aplikovat ustanovení § 16a odst. 1 o zákonné povinnosti předsedy příslušného soudu nižšího stupně určit k projednání a rozhodnutí věci náhradního soudce/přísedícího, popřípadě věc přikázat jinému senátu nebo předložit k rozhodnutí o delegaci jinému soudu (viz výklad výše).

Z další judikatury:

III. ÚS 230/96 (ústavní imperativ „nikdo nesmí být odňat svému zákonnému soudci“ a nevčasnost namítání podjatosti), Rc 3/80 (rozhodování o nutné delegaci až po pravomocném rozhodnutí nadřízeného soudu o vyloučení všech soudců příslušného soudu), Rc 40/82 (vyloučený soudce není oprávněn ve věci konat dokazování ani jako soudce soudu dožádaného), NS 21 Cdo 1542/2008 (rozhodnutí o vyloučení vydané nadřízeným soudem a změna soudce).

§ 16b (Závaznost rozhodnutí nadřízeného soudu)

Usnesení nadřízeného soudu podle § 16 odst. 1 a 2 je závazné pro soud a pro účastníky řízení; ustanovení § 205 odst. 2 písm. a), § 219a odst. 1 písm. a), § 229 odst. 1 písm. e) a § 242 odst. 3 věta druhá tím nejsou dotčena.

I. Závaznost rozhodnutí nadřízeného soudu o vyloučení soudce/přísedícího nebo o odmítnutí námitky podjatosti

1. Rozhodnutí nadřízeného soudu o vyloučení nebo nevyloučení soudce/přísedícího podle § 16 odst. 1 má povahu deklaratorního (procesního) usnesení. Nadřízený soud rozhoduje i odmítnutím námitky podjatosti podle § 16 odst. 2. Byť jde o rozhodnutí učiněná v rámci vedení řízení, je zákonem uznán závazný charakter ve vztahu k soudu i k účastníkům.

2. Proti rozhodnutí nadřízeného soudu o nevyloučení soudce/přísedícího z projednávání a rozhodování věci nebo o odmítnutí námitky podjatosti není přípustné podat odvolání [§ 202 odst. 1 písm. a)]. Uplatnění procesní obrany formou dovolání je pak zamezeno z titulu nedostatku funkční příslušnosti Nejvyššího soudu. Zásadně nepřichází v úvahu ani zásah Ústavního soudu provedený v řízení o ústavní stížnosti (I. ÚS 2928/09). Právní úprava a judikatura vychází z faktu, že námitka podjatosti je účastníku řízení zachována i pro obsah opravného prostředku proti rozhodnutí ve věci samé. Nápravy vady řízení a porušení ústavně zaručeného práva na zákonného soudce lze tedy dosáhnout jiným účinným způsobem.

3. Závaznost vydaného usnesení o (ne)vyloučení soudce/přísedícího nebo o odmítnutí námitky podjatosti nemá vliv na možnost podání řádného nebo mimořádného opravného prostředku požadujícího zrušení meritorního rozhodnutí z důvodu, že věc posuzoval vyloučený soudce/přísedící.

II. Skutečnost, že o věci rozhodoval vyloučený soudce či přísedící, jako podstatná vada řízení

4. Námitka podjatosti je právním prostředkem zajišťujícím nestrannost a nezávislost rozhodování soudu. Umožňuje účastníku řízení docílit vyloučení podjatého soudce nebo přísedícího z projednávání a rozhodnutí věci. Není ovšem jediným nástrojem, který zákon k dosažení tohoto účelu nabízí. Otázka vyloučení soudce/přísedícího je řešena i v rámci rozhodování o opravném prostředku proti jím vynesenému rozhodnutí. Se zřetelem ke stávající procesní úpravě lze hovořit o odvolání [§ 205 odst. 2 písm. a), § 219a odst. 1 písm. a)], žalobě pro zmatečnost [§ 229 odst. 1 písm. e)] nebo dovolání. Nejvyšší soud však k uvedené zmatečnostní vadě přihlédne z úřední povinnosti podle § 242 odst. 3 jen v případě, shledá-li dovolání přípustným (dovolacím důvodem je totiž de lege lata toliko nesprávnost právního posouzení věci).

5. Uplatnění námitky podjatosti soudce/přísedícího je přípustné pouze v průběhu občanskoprávního řízení u příslušného soudu, tj. bude-li důvod vyloučení nalezen před vydáním rozhodnutí, kterým bylo řízení u tohoto soudu skončeno. Námitka podjatosti podaná po rozhodnutí o věci nemá charakter způsobilého podnětu pro rozhodování o vyloučení soudní osoby (NS 7 Nd 233/2001). Po skončení řízení je možno vyloučení soudce či přísedícího posuzovat jen při rozhodování o řádných, nebo mimořádných opravných prostředcích (pozn.: nebyl-li důvod vyloučení soudce/přísedícího účastníku do právní moci rozhodnutí znám).

6. Účinný přezkum soudního rozhodnutí z titulu rozhodování vyloučeného soudce/přísedícího (vady řízení) lze v opravném systému realizovat i tehdy, byla-li během soudního procesu námitka podjatosti vznesena. Relevantní není, zda a jakým způsobem o ní bylo nadřízeným soudem rozhodnuto (NS 30 Cdo 4086/2011).

Z další judikatury:

Rc 66/10 (posouzení soudu, zda ve věci rozhodoval vyloučený soudce, v opravném řízení není dotčeno rozhodnutím o námitce podjatosti), NS 28 Cdo 1335/2001 (dovolání proti rozhodnutí nadřízeného soudu není možno podat), NS 25 Cdo 243/2009 (zastavení řízení o dovolání proti usnesení nadřízeného soudu o námitce podjatosti – nedostatek funkční příslušnosti dovolacího soudu), NS 33 Cdo 1403/2010 (nedostatek funkční příslušnosti dovolacího soudu k rozhodnutí o dovolání proti usnesení o odmítnutí námitky podjatosti nadřízeným soudem), NS 22 Cdo 4407/2013 (na rozhodnutí o opravném prostředku v meritu věci nemá vliv, zda a jak bylo rozhodnuto o námitce podjatosti nadřízeným soudem), VS Praha Nco 123/94 (shodná námitka podjatosti – překážka věci pravomocně rozhodnuté).

§ 17 (Vyloučení zapisovatele, jiného zaměstnance soudu, znalce či tlumočníka)

O tom, zda je vyloučen zapisovatel nebo jiný zaměstnanec soudu, jakož i znalec nebo tlumočník, rozhoduje předseda senátu; ustanovení § 14 odst. 1, § 15, § 15a odst. 1 a 3 a § 16 odst. 3 platí přiměřeně. Proti jeho usnesení není přípustný opravný prostředek.

I. Nestrannost zapisovatele, jiného zaměstnance soudu, znalce nebo tlumočníka

1. Osoby zapisovatelů, jiných zaměstnanců soudu, jakož i znalců a tlumočníků, musí být vzhledem k odbornému působení v soudním řízení nestrannými. Činnost zapisovatele provádějícího protokolaci o soudním jednání nebo procesním úkonu má vliv na průběh civilního procesu i na konečné rozhodnutí soudu o věci samé. Vykonání znaleckého nebo tlumočnického úkonu je významné z hlediska řádného zjištění skutkového stavu a vytváří podklad pro spravedlivé rozhodnutí in meritum. Proto nesplňují-li soudní osoby, znalci a tlumočníci požadavek nepodjatosti, vede tato skutečnost k jejich vyloučení z úkonů v řízení.

2. Úkoly výkonu soudnictví plní u okresních a krajských soudů kromě soudců a přísedících i justiční čekatelé, asistenti soudců, vyšší soudní úředníci, soudní tajemníci, soudní vykonavatelé a zaměstnanci odborného aparátu soudů (§ 4 vyhlášky č. 37/1992 Sb., o jednacím řádu pro okresní a krajské soudy). Jde-li o vyloučení vyšších soudních úředníků, ti jsou podrobeni zvláštní úpravě § 6 zákona č. 121/2008 Sb., o vyšších soudních úřednících a vyšších úřednících státního zastupitelství a o změně souvisejících zákonů. Vyšší soudní úředník je vyloučen z provedení úkonu soudu z obdobných důvodů, které občanský soudní řád v § 14 odst. 1 stanoví pro vyloučení soudce a přísedícího. Dozví-li se vyšší soudní úředník o skutečnosti, pro niž by mohl být vyloučen, oznámí to neprodleně předsedovi senátu. V řízení je oprávněn do doby, než bude o vyloučení rozhodnuto, činit pouze úkony, které nesnesou odkladu. O vyloučení vyššího soudního úředníka rozhoduje předseda senátu; proti tomuto rozhodnutí není opravný prostředek přípustný. Bylo-li rozhodnuto, že vyšší soudní úředník je vyloučen, určí předseda soudu k vykonání procesního úkonu jiného vyššího soudního úředníka.

II. Důvody vyloučení znalce, tlumočníka, zapisovatele nebo jiného zaměstnance soudu. Objektivní hledisko pro rozhodování o vyloučení

3. Vyloučení zapisovatele, jiného zaměstnance soudu, znalce či tlumočníka z procesních úkonů v občanskoprávním řízení způsobuje poměr k věci, k účastníkům nebo k jejich zástupcům, který zakládá důvod pochybovat o nepodjatosti řečených osob (§ 14 odst. 1).

4. Rozhodování o vyloučení musí být založeno na objektivní bázi. Nelze proto vycházet toliko ze subjektivního pohledu o vztahu znalce, tlumočníka, zapisovatele či jiného zaměstnance soudu k řešené věci nebo k osobě, jíž se prováděný procesní úkon týká, nýbrž z materiálního rozboru podstatných skutečností. K vyloučení je možno se uchýlit jen v případě, lze-li na pochybnost o nepodjatosti soudní osoby/znalce/tlumočníka odůvodněně usuzovat (NS 28 Cdo 146/2009).

III. Oznamovací povinnost zapisovatele, jiného zaměstnance soudu, znalce či tlumočníka

5. U občanskoprávního soudu činné nebo do řízení přibrané kvalifikované osoby mají ex lege povinnost oznámit předsedovi senátu skutečnost, která je důvodem jejich vyloučení z provádění procesních úkonů. Oznamovací povinnost vzniká v okamžiku nabytí vědomosti o okolnostech vedoucích k pochybnostem o nepodjatosti a k jejímu splnění musí dojít neprodleně. Předseda senátu, jenž od zapisovatele, jiného soudního zaměstnance, znalce či tlumočníka obdržel oznámení o důvodu vyloučení z řízení, je potom povinen určit jinou osobu, která dotčené funkce v procesu zastane, resp. vykoná potřebné procesní úkony.

IV. Námitka podjatosti

6. Účastníci řízení mají právo vyjádřit se k osobě zapisovatele, jiného zaměstnance soudu, znalce nebo tlumočníka. Soud je o tomto oprávnění musí poučit.

7. Námitka podjatosti je procesním úkonem, pro který jsou zákonnou úpravou vytyčeny obligatorní náležitosti. V námitce podjatosti je nutno uvést, kterému soudu je určena, kdo ji činí, které věci se týká a co sleduje; nezbytností je rovněž provedení podpisu a datace (§ 42 odst. 4). Povinnost podpisu a datování se nevztahuje na podání v elektronické podobě podle zákona č. 300/2008 Sb., o elektronických úkonech, osobních číslech a autorizované konverzi dokumentů. Nad rámec vypočtených obecných náležitostí zákon v § 15a odst. 3 vyslovuje i zvláštní požadavky na obsah námitky podjatosti. Účastník řízení musí vymezit, proti kterému znalci, tlumočníkovi, zapisovateli či jinému zaměstnanci soudu svou námitku cílí, v čem je spatřován důvod pochybnosti o nepodjatosti, popřípadě kdy se o důvodu vyloučení účastník podávající námitku dozvěděl, a jakými důkazy je možno důvod vyloučení prokázat. Ohledně každé osoby, u níž je namítána podjatost, je zapotřebí tvrdit a doložit skutečnosti, pro které má navrhovatel za to, že je z úkonů v řízení vyloučena (§ 14 odst. 1).

8. Občanským soudním řádem není námitka podjatosti ve vztahu k zapisovateli, jinému zaměstnanci soudu, znalci nebo tlumočníkovi spojena s žádnou lhůtou (nepočítá se s aplikací ustanovení § 15a odst. 2). Neznamená to ovšem, že by účastník řízení mohl podjatost namítat bez jakéhokoli časového omezení. V případě znalců a tlumočníků je nutno přihlížet k právní úpravě nastolené v § 11 odst. 2 zákona o znalcích a tlumočnících, který ukládá oznámit soudu důvod vyloučení znalce i tlumočníka neprodleně po nabytí vědomosti [avšak kdykoli v řízení; viz např. odvolací důvod o zpochybnění věrohodnosti důkazních prostředků podle § 205a písm. c)].

V. Rozhodnutí o vyloučení zapisovatele, jiného zaměstnance soudu, znalce či tlumočníka; pravomoc a postup

9. Rozhodnutí o vyloučení zapisovatele, jiného zaměstnance soudu, znalce nebo tlumočníka je v pravomoci předsedy soudního senátu, kterému byla věc v souladu s rozvrhem práce předána k vyřízení. Rozhodnutí má formu usnesení a opravný prostředek není přípustný.

10. Na řízení o vyloučení znalce, tlumočníka, zapisovatele či jiného zaměstnance soudu se přiměřeně použijí komentovaná ustanovení § 14 odst. 1, § 15, § 15a odst. 1 a 3 a § 16 odst. 3.

Z další judikatury:

II. ÚS 35/03 (důvodem pochybnosti o nepodjatosti znalce je i skutečnost, že má spolu s účastníkem řízení uzavřen pracovní poměr ke stejnému zaměstnavateli – kromě existence vztahu ekonomické závislosti je zde možný vliv kolegiality či obavy před nepříznivými pracovně-společenskými dopady), Rc 1/81 (námitka podjatosti znalce může být vznesena u soudu, jakmile se účastník řízení o skutečnosti zakládající pochybnost o nestrannosti znalce dozví), NS 30 Cdo 2277/2000 (vyloučení znaleckého ústavu), NS 21 Cdo 845/2013 (k postavení znalce a veřejnoprávní/soukromoprávní povaze znalecké činnosti), NS 21 Cdo 2616/2013 (znalecký posudek vypracovaný vyloučeným znalcem není způsobilým důkazem).

§ 17a

zrušen

Zrušené ustanovení kontra nová právní úprava

1. Obsahem zrušeného § 17a byla zákonná úprava vyloučení notáře a jeho zaměstnanců z úkonů soudního komisaře v řízení o dědictví. Notářská činnost musí být vykonávána nestranně (§ 2 věta druhá notářského řádu). O vyloučení notáře, notářských koncipientů, notářských kandidátů nebo jiných zaměstnanců notáře rozhodoval občanskoprávní soud, který notáře úkony soudního komisaře pověřil; ustanovení § 14 až 16a o. s. ř. byla aplikována přiměřeně. Proti usnesení soudu o námitce podjatosti uplatněné ve vztahu k notáři a jeho zaměstnancům nebyl přípustný opravný prostředek.

2. S účinností od 1. 1. 2014 byla právní úprava pozůstalostního řízení vtělena do zvláštního předpisu (lex specialis), kterým je zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních. Vyloučení notáře a jeho zaměstnanců je zařazeno do § 105 z. ř. s., za subsidiární použitelnosti obecných ustanovení o vyloučení soudců a přísedících v občanském soudním řádu. O vyloučení notáře z provedení úkonů soudního komisaře rozhoduje nadále soud, který ho v řízení o pozůstalosti touto činností pověřil. Rozhodnutí má formu usnesení. Rozhodne-li soud o vyloučení notáře pro pochybnost o nepodjatosti, pověří současně vykonáním úkonů soudního komisaře jiného notáře.

Hlava třetí
Účast na řízení

Účastníci

§ 18 (Rovnost účastníků)

(1) Účastníci mají v občanském soudním řízení rovné postavení. Mají právo jednat před soudem ve své mateřštině. Soud je povinen zajistit jim stejné možnosti k uplatnění jejich práv.

(2) Účastníku, jehož mateřštinou je jiný než český jazyk, soud ustanoví tlumočníka, jakmile taková potřeba vyjde v řízení najevo. Totéž platí, jde-li o ustanovení tlumočníka účastníku, s nímž se nelze dorozumět jinak než některým z komunikačních systémů neslyšících a hluchoslepých osob54).

54) Zákon č. 155/1998 Sb., o znakové řeči a o změně dalších zákonů, ve znění zákona č. 384/2008 Sb.

I. Zásada rovnosti účastníků

1. Demokratický právní stát je založen na rovnosti lidí v důstojnosti i v právech (čl. 1 Listiny). Tento hodnotový postulát se promítá i do základních principů fungování soudnictví, přičemž výslovný výraz nachází v zásadě rovnosti účastníků řízení (čl. 37 odst. 3 Listiny, čl. 96 odst. 1 Ústavy, § 4 zákona o soudech a soudcích). Zásada rovnosti účastníků, jejímž obsahem je rovná příležitost účastníků řízení k uplatnění jejich procesních práv (srov. Sb. ÚS 3/1997, II. ÚS 127/98 a Sb. ÚS 79/2002, IV. ÚS 140/02), má místo ve všech druzích soudních procesů (tj. v civilním, trestním, správním i ústavním).

2. Judikatura ESLP operuje – namísto zásady rovnosti účastníků – s pojmem „rovnosti zbraní“ (equality of arms), který chápe jako součást práva na spravedlivý proces (čl. 6 odst. 1 EÚLP). Podle ESLP rovnost zbraní vyžaduje, aby každé procesní straně byla dána přiměřená možnost přednést svou záležitost před soudem za podmínek, které ji nestaví do podstatně nevýhodnější situace, než ve které je její protistrana (De Haes and Gijsels v. Belgium, 1997). Je zřejmé, že v případě „rovnosti zbraní“ jde jen o jiné označení institutu obsahově shodného se zásadou rovnosti účastníků.

3. Pro civilní řízení je zásada rovnosti účastníků výslovně vyjádřena v § 18; konkrétně se však promítá do mnoha jednotlivých ustanovení občanského soudního řádu (Sb. ÚS 26/1994, II. ÚS 74/93), která účastníkům řízení zajišťují stejnou příležitost k uplatnění jejich práv, a cíleně tak vytvářejí prostor pro to, aby účastníci řízení mohli účinně uplatňovat námitky a argumenty, které jsou způsobilé ovlivnit rozhodování soudu (srov. Sb. ÚS 124/2010, II. ÚS 2189/09). Patří sem ustanovení garantující účastníkům právo se vyjádřit [např. § 12 odst. 3, § 15a odst. 1, § 79 odst. 3, § 95 odst. 1, § 100 odst. 3, § 101 odst. 4, § 104a odst. 2 a 3, § 104b odst. 4, § 114a odst. 2 písm. a), § 114b odst. 1, § 118, § 119a, § 123, § 210 odst. 1, § 215 odst. 2, § 250 odst. 2, § 338m], právo být předvolán k jednání (§ 115 odst. 2, § 215 odst. 1) či právo na doručení rozhodnutí (např. § 158 odst. 3 a 4, § 168 odst. 2, § 173 odst. 1, § 175 odst. 1, § 225).

4. S ohledem na uvedené je § 18 odst. 1 třeba přisuzovat rovněž interpretační význam, a to tam, kde právo účastníka vyjádřit se, resp. být slyšen není právním předpisem v jednotlivém případě výslovně stanoveno, avšak s ohledem na zásadu rovnosti je třeba jej účastníkovi zajistit. Nejedná se pouze o případy doručování stejnopisu odvolání protistraně při napadení rozhodnutí soudu I. stupně o nákladech řízení (Sb. ÚS 188/2011, I. ÚS 673/10; Sb. ÚS 108/2013, II. ÚS 2402/12), resp. při napadení usnesení soudního exekutora (Sb. ÚS 111/2011, I. ÚS 3/11), jež se pokusil vyřešit sám zákonodárce (§ 210 odst. 1 věta druhá; k hlediskům srov. Sb. ÚS 14/2007, III. ÚS 191/06), nýbrž zejména o doručování návrhů účastníka, má-li o nich soud rozhodovat, k vyjádření protistraně (srov. § 107a, k tomu Soubor C 13600, NS 22 Cdo 3607/2013).

5. Interpretační význam § 18 odst. 1 spatřuje judikatura rovněž v případech nařizování jednání odvolacího soudu, kdy nelze vycházet pouze z formalistického výkladu § 214 odst. 2 písm. c) (Sb. ÚS 10/2009, IV. ÚS 2785/07; Sb. ÚS 108/2010, IV. ÚS 377/2010), resp. § 214 odst. 2 písm. e) (Sb. ÚS 15/2007, III. ÚS 639/06; Sb. ÚS 79/2002, IV. ÚS 140/02), nýbrž je třeba zvažovat, zda k objasnění sporné skutkové okolnosti nepřispěje dokazování provedené při jednání.

6. Při výkladu ustanovení o moderačním právu soudu ve vztahu k náhradě nákladů řízení (§ 150) klade judikatura ve smyslu zásady rovnosti účastníků důraz na zkoumání majetkových poměrů obou účastníků řízení (Sb. ÚS 3/2012, II. ÚS 2658/10).

7. Na zásadu rovnosti odkazuje praxe i při rozhodování o osvobození od soudních poplatků, když s pomocí § 18 dovozuje, že se výhod § 138 odst. 1 se může dovolávat nejen fyzická, ale i právnická osoba (Sb. ÚS 98/1998, IV. ÚS 13/98; Sb. ÚS 131/1998, II. ÚS 13/98; Sb.; Sb. ÚS 71/1999, I. ÚS 13/98).

8. Výjimky ze zásady rovnosti stanoví zákon zpravidla výslovně. Bez slyšení účastníků rozhoduje předseda senátu např. o nařízení předběžného opatření (§ 75c odst. 3), o zajištění předmětu důkazního prostředku (§ 78e odst. 2), o vydání platebního rozkazu (§ 172 odst. 1) a zpravidla o nařízení výkonu rozhodnutí (§ 253 odst. 1). Jednání nebude soud – vedle případů uvedených v § 115a – nařizovat při rozhodování o některých odvoláních (§ 214 odst. 2 a 3; § 254 odst. 8), a zpravidla ani při rozhodování o dovolání (§ 243a odst. 1). Při rozhodování o nedostatku procesních podmínek (§ 103 až 108) je zapotřebí, chybí-li výslovná úprava (srov. však § 104a odst. 2 a 3, § 104b odst. 4), aby soud vycházel z posouzení okolností konkrétního případu.

9. Uvedené výjimky ovšem naznačují, že zásadu rovnosti účastníků nelze vnímat bez zřetele na jiné strukturní principy soudního řízení. Nelze z ní proto např. vyvozovat povinnost soudu vyhovět všem důkazním návrhům účastníka (Sb. ÚS 3/1997, II. ÚS 127/98), případně povinnost soudu dbát na to, aby důkazy provedené z podnětu účastníků byly v určitém poměru (Sb. ÚS 49/1994, III. ÚS 150/93).

10. Rovnost procesních práv účastníků pak není dotčena ani pravidly o dělení důkazního břemene, neboť tato (blíže k nim NS 22 Cdo 3108/2010) nezatěžují jednostranně pouze určitou procesní stranu; každá z procesních stran totiž dokazuje skutečnosti, vyplývající z právní normy, na jejímž základě strana uplatňuje své právo nebo námitky (Macur: Důkazní břemeno v civilním soudním řízení, s. 119). Rovnost účastníků neporušuje ani § 133a, neboť ve skutečnosti ani v tomto případě neleží důkazní břemeno pouze a výlučně na straně žalované (Sb. ÚS 92/2006, Pl. ÚS 37/04).

11. Zásada rovnosti účastníků se jako jeden ze základních principů fungování soudnictví uplatňuje ve všech druzích civilního řízení, mj. i v řízení nesporném (R 72/66, R 25/70) a v řízení exekučním (R 40/53). Porušení zásady rovnosti může být důvodem ke zrušení rozhodnutí soudu I. stupně, resp. soudu odvolacího [§ 219a odst. 1 písm. a); § 243e odst. 1], a je rovněž důvodem žaloby pro zmatečnost (§ 229 odst. 3).

12. Se zásadou rovnosti účastníků úzce souvisí rovněž poučovací povinnost soudu (blíže viz komentář k § 5) a právo na právní pomoc (viz komentář k § 30).

II. Právo jednat v mateřštině

13. Důsledkem zásady rovnosti účastníků je rovněž právo účastníků jednat před soudem ve své mateřštině. Za tím účelem ustanoví soud účastníkovi tlumočníka. Neděje se tak automaticky, nýbrž až po té, co taková potřeba vyjde v řízení najevo (odst. 2). Smyslem tohoto institutu je zajistit osobě zcela či nedostatečně znalé českého jazyka srovnatelnou kvalitu komunikace se soudem, jakou by se vyznačovala komunikace soudu s osobami, které český jazyk ovládají (důvody Sb. NSS 376/2004, NSS 4 Azs 52/2004).

14. Proto samo zjištění, že účastníkem je cizí státní příslušník, eventuálně osoba jiné než české národnosti, nevede ještě k nutnosti ustanovení tlumočníka takové osobě (R 40/99; Sb. NSS 519/2005, NSS 7 Azs 17/2003). Reaguje-li totiž cizinec na úkony soudu činěné v českém jazyce svými podáními činěnými rovněž v českém jazyce, nejsou pro ustanovení tlumočníka dány důvody, neboť zde není taková potřeba (Sb. NSS 120/2004, NSS 6 Azs 10/2003). O tom, zda potřeba ustanovení tlumočníka vyšla v řízení najevo, se soud dozví buď z obsahu spisu, nebo z přímého kontaktu s účastníkem při jednání.

15. Se souhlasem účastníka nebo v odůvodněných případech, např. tehdy, je-li mateřštinou účastníka málo rozšířený jazyk, může soud ustanovit tlumočníka i z jiného jazyka, který účastník ovládá (srov. Sb NSS 1511/2008, NSS 4 Azs 307/2004); obvykle to bude jeden z úředních jazyků státu, jehož je účastník příslušníkem.

16. Ohledně výpovědi toho, kdo nevypovídá v českém jazyce – tedy případně i účastníka, jemuž byl ustanoven tlumočník – stanoví § 21 odst. 6 jednacího řádu, že záleží-li na doslovném znění takové výpovědi, zapíše zapisovatel nebo tlumočník její příslušnou část pokud možno také v jazyce, jímž vyslýchaný vypovídal, případně zapisovatel či protokolující úředník pořídí zvukový záznam.

17. Náklady spojené s přibráním tlumočníka k tomu, aby účastník mohl před soudem jednat ve své mateřštině, platí stát (§ 141 odst. 2); náhradu takových nákladů nelze účastníku uložit (R 21/86). To se samozřejmě týká i nákladů na pořízení překladů písemností (rozhodnutí, podání, listinných důkazů). Vzniknou-li ovšem za řízení náklady spojené s ustanovením tlumočníka jiné osobě než účastníkovi, např. svědkovi, má stát na náhradu takto vzniklých nákladů právo.

18. Stejné zásady platí pro případ, jde-li o ustanovení tlumočníka účastníku, s nímž se nelze dorozumět jinak než některým z komunikačních systémů neslyšících a hluchoslepých osob (odst. 2 věta druhá).

Z další judikatury:

Sb. ÚS 149/2006, I. ÚS 684/05 (rovnost účastníků a právo na právní pomoc), Sb. ÚS 59/1998, IV. ÚS 303/98 (zákaz diferenciace na základě subjektivních předpokladů a schopností), Sb. NSS 177/2004, 3 Azs 17/2003 (rozhodování bez nařízení jednání), Sb. NSS 342/2004, NSS 4 Azs 112/2004 (potřeba ustanovení tlumočníka), PrRo 11/94, s. 415, VS Praha 3 Cdo 17/94 (rovnost účastníků a poučovací povinnost soudu)

§ 19 (Procesní subjektivita)

Způsobilost být účastníkem řízení má ten, kdo má právní osobnost; jinak jen ten, komu ji zákon přiznává.

I. Pojem procesní subjektivity

1. Předchozí civilně procesní úpravy otázku procesní subjektivity (taktéž způsobilosti být účastníkem řízení, něm. Parteifähigkeit) výslovně neupravovaly. Vycházely zřejmě z toho, že procesní subjektivita je totožná se subjektivitou právní (s „právní osobností“), jež je upravena v hmotném právu (v současnosti v § 15 a násl. obč. zák.). Pro ztotožnění procesní subjektivity s právní subjektivitou svědčí úvaha, že jde-li v civilním řízení o ochranu subjektivních práv a oprávněných zájmů, měli by mít způsobilost být účastníky řízení všichni ti, kdo mohou být jejich nositeli. Pojem procesní subjektivity je však širší než pojem právní osobnosti; nelze totiž vyloučit existenci zájmů, které v hmotněprávní sféře nemají žádného nositele, a přesto jsou hodny právní ochrany (např. vymazaná obchodní společnost v řízení o zrušení zápisu o výmazu do obchodního rejstříku, viz R 43/05; obdobně Hora, s. 7).

2. Procesní subjektivita je způsobilostí být subjektem procesněprávního poměru, ať již v roli soudu, účastníka nebo vedlejšího účastníka. Jen ten, kdo má způsobilost být účastníkem řízení, může být nositelem práv a povinností procesní povahy.

3. Procesní subjektivita má povahu procesní podmínky (§ 103). Oproti převažujícímu mínění soudíme, že nedostatek procesní subjektivity není vždy neodstranitelný; nelze např. vyloučit, že žalující společnost bude v průběhu řízení zapsána do obchodního rejstříku, čímž se nedostatek podmínky řízení zhojí (srov. Vážný 2309). Nedostatek způsobilosti být účastníkem řízení musí být dán v době, kdy soud o této otázce rozhoduje (§ 154 odst. 1); nepostačuje, že byl dán v době zahájení řízení. Procesní subjektivitu soud zkoumá z úřední povinnosti; avšak nečiní tak dříve, než zjistí svou pravomoc věc projednat a rozhodnout (PrRo 7/96, s. 338, MěS Praha 20 Co 74/96).

4. Zemře-li (ztratí-li způsobilost být účastníkem řízení) ten, proti němuž byla podána žaloba, před zahájením řízení (§ 82 odst. 1), je řízení třeba zastavit (§ 104 odst. 1; srov. SoRo 3/97, s. 57, VS Praha 5 Cmo 713/96). Ztratí-li však účastník procesní subjektivitu za řízení, otevírá se otázka procesního nástupnictví (§ 107).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Občanský soudní řád I. Zákon o rozhodování některých kompetenčních sporů. Praktický komentář.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.