Pro Kyla a Jakea:

Máma říká, že mě má nejradši. Vy dva jste v pohodě.

S láskou, Sammy

Pro Kyla a Jakea:

Sammy lže. VŠECHNY vás mám nejradši.

S láskou, máma

Proč zní láska tak krutě?

Šíleně se zamilujete.

Zasáhne vás Amorův šíp.

Riskujete, že vám někdo zlomí srdce.

Vždyť to z pohledu druhého zní strašně bolestivě. Že to za to ani nestojí. Přitom nás doprovází každý den a nenasytně chceme víc a víc.

Proč?

Kdyby nebyla tak záludná, možná bychom po ní tolik netoužili.

Možná musí být krutá, aby mohla existovat. Je tolik různých lidí, že dokonalá souhra nemůže vzniknout jen tak.

Víte přece, co se říká o zahojené ráně: Co vás nezabije, to vás posílí.

EDGAR

Poprvé mi to nedošlo, ale teď si uvědomím, že mi je Orvillova chata povědomá.

Vypadá skoro úplně stejně jako chatka, kterou jsme si s mámou jedno léto pronajali v Maine. Nebyla v ní elektřina a celý týden jsme měli pavouka ve sprše, protože ani jeden z nás se ho nechtěl dotknout. Orvillovy popraskané dveře mají stejně jako v Maine uprostřed suk, který připomíná Gándhího. Taky střecha Orvillovy chaty je nakloněná lehce doleva, jako kdyby se každou chvilkou měla sesunout.

Tyhle skryté střípky z mámina života rozeseté v pohádce jsou takové déjà vu. Musím přiznat, že na ně narážím rád. Připomíná mi to vzkazy, které mi dávala do krabičky se svačinou, abych věděl, že na mě myslí, i když zrovna není se mnou.

Pomalu opouštím stránku s Orvillovou chatou a přicházím na pláž, když se zničehonic v dálce objeví Socks a dokluše ke mně.

„Je to katastrofa!“ fňuká. „Úplná pohroma. Konec světa.“

„Vypadáš dobře, Socksi,“ utěšuju ho, i když se na něj ani nepodívám. Už jsem si na tyhle jeho dramatické výlevy nízkého sebevědomí zvyknul. Popadají ho vždycky, když se začne hroutit z nějaké neexistující vrásky nebo ďolíčku začínající celulitidy.

„Nemluvím o sobě,“ odfrkne si Socks. „To si fakt myslíš, že bych byl tak sebestředný?“ Zarazí se. „Počkej – to se o mně říká?“

„Na tohle nemám čas,“ odbudu ho. „Kde je Frump? Už na něj čekáme.“

Všichni jsme zase na pláži připravení na naši ranní zkoušku, jenže to má jeden háček – náš vedoucí nedorazil.

Socks obrátí oči v sloup. „O tom celou dobu mluvím. Frump nechce vylézt ze svojí boudy. O zavírání se ve stáji kvůli tomu, že se nelíbím sám sobě, bych možná něco věděl…“

Nenápadně se k nám přikrade kapitán Crabbe. „Náhodou jsem zaslechl, o čem mluvíte, a jestli to jsou zase blechy, poprosím mořské panny, aby mu namíchaly voňavý peeling z mořské soli a chaluh, než se vrátí zpátky mezi lidi.“

Socks si povzdechne. „Na tohle žádná kosmetika nepomůže.“

Hluboce vydechnu. „Tak dobře. Kde je?“

„Promiňte?“ Někdo mi klepe na rameno. Otočím se a královna Maureen se na mě omluvně usmívá. „Nerada vás ruším, zlato, ale myslíš, že byste nám mohli říct, co se děje? V tomhle vesmírném brnění je strašné horko a všichni začínají být trochu netrpěliví.“

Vyskočím na pařez, ze kterého Frump promlouvá k pohádkovým postavám. „Dámy a pánové… a, ehm, trollové. Máme nějaké technické potíže. Buďte prosím trpěliví.“ Seskočím dolů a vylezu Socksovi na hřbet. „Tak jdeme na to,“ pobídnu ho.

Za zámkem jsou královské stáje, výběh pro pávy a holubník. Ten se používá jen při svatbě, která se odehrává na poslední stránce pohádky, a ptáci v něm v pauzách mezi jednotlivými čtenáři odpočívají. U zadních dveří do kuchyně je malá fialová stavba s bílým obložením. Maličký viktoriánský domeček s okenicemi a květinovými truhlíky. Snad jen malá průchozí dvířka prozrazují, že to dřív byla psí bouda.

Když jsem do knížky přišel, královna Maureen Frumpovi nabídla ložnici v zámku. Vždyť je teď taky člověk. Vydržel tam jen pár nocí. Z postele se přestěhoval na zem a nakonec usoudil, že se líp vyspí ve svém vlastním domečku.

„Frumpe,“ volám a zabuším na zeď psí boudy. „Co se děje?“

„Zůstaň venku, Edgare,“ zakřičí. „Potřebuju být sám.“

„Nemůžu ti pomoct, když mi neřekneš, co se děje.“

Frump zaváhá. „Necítím se úplně ve své kůži.“

Zabloudím pohledem k Socksovi, ale ten jen pokrčí rameny. Teda, pokud kůň může krčit rameny. „To nevadí. Pomůžu ti organizovat, aby toho na tebe nebylo moc. Pojď ven a promluvíme si.“

Zavrže plast, psí dvířka se otevřou, Frump vyleze ven a postaví se. Má chlupaté ruce, obličej zarostlý vousy a na tvářích mu raší licousy.

„Myslím to doslova,“ smutní. „Začal jsem zarůstat.“

Socks zalapá po dechu. „U Abrahama Lincolna.“

„A ocas…?“ zeptám se s nadějí v hlase.

„Pořád ho mám.“

Pomalu nové informace zpracovávám. „Spravíme to!“ vykřiknu. „Tohle není nic, co bychom nezvládli!“

Socks se ke mně nakloní. „Víla Třpytka je odbornice na brazilskou depilaci,“ zašeptá a sklopí pohled. „Osobně jsem to samozřejmě nevyzkoušel, to ne.“

„Ber to z té lepší stránky,“ utěšuju Frumpa. „Uši máš zatím holé.“

„Zítra už holé nebudou,“ povzdechne si.

„Hele, nemáš se za co stydět. Nikdo se ti posmívat nebude. Vždyť jsi mezi přáteli,“ povzbuzuju ho.

Frump zavrtí hlavou. „Nechci, aby mě takhle viděla ona.“

Socksovi vyhrknou slzy. „Tohle je ten nejsmutnější milostný příběh na světě. Jste jako Kleopatra a Marcus Antonius, Pyramos a Thisbe, Kráska a zvíře.“

Zatnu zuby. „Tohle nám nepomůže, Socksi. Vzpamatuj se a běž říct Orvillovi, aby na nás počkal ve své chatě.“

Socks popotáhne. „Dobře,“ poslechne a odkluše pryč se svěšenou hlavou.

Položím Frumpovi ruku na rameno. „Nezapomínej, že tě už jako psa viděla.“

„Jenže si mě začala všímat, až když jsem se stal člověkem,“ naříká Frump. „Jako pes pro ni zase budu neviditelný. To se nesmí stát.“

„Taky se to nestane,“ slibuju. „Postarám se o to.“

Frump se poškrábe za uchem. „Vím, že Oliver nasadil laťku pořádně vysoko. Ale… jsi dobrý přítel, Edgare.“

Než jsem se ocitl tady, většinou jsem trávil čas spíš sám ve svém pokoji s herním ovladačem v ruce než s lidmi. Mými kamarády byli tak maximálně cizí postavy v internetových hrách. Doteď jsem neznal nikoho, kdo by se mnou chtěl trávit čas jen proto, aby se nenudil. Poprvé se mnou někdo chce být proto, abych mu poradil, protože si myslí, že mu dokážu pomoct. Chci udělat všechno pro to, abych ho nezklamal.

„Taky jsi dobrý kamarád, Frumpe,“ odpovím a říkám si, jestli si uvědomuje, že ho potřebuju stejně jako on mě.

Do Orvillovy chaty nakonec nedojdu. V půlce cesty se knížka prudce otevře. Kutálím se po stránkách, až nakonec přistanu na Nekonečném pobřeží s pusou plnou písku. Všichni ostatní jsou tady samozřejmě taky, protože knížku někdo začal číst. Všimnu si, že Frump se zabalil do Rapsculliova tlustého pláště a schovává se za obrovským balvanem. Opráším se, zvednu hlavu k mlhavému oparu na vrchu stránky a spatřím Olivera a Delilah.

„Na tohle jsem si ještě nezvyknul,“ zabručím. „Mohli byste být trochu opatrnější.“

Oliver vypadá naštvaně. „A vy byste nás pro změnu mohli přestat vyrušovat pokaždé, když se začneme –“

„Olivere!“ skočí mu do řeči Delilah. Nepostřehnutelně zavrtí hlavou a snaží se ho umlčet. „Dostali jsme další vzkaz.“

Nakloní knížku a celý svět se začne točit. „To snad ne,“ zamumlám. „Některým z nás se pořád ještě motá hlava…“

Míhá se kolem nás Delilahin pokoj. Na posteli leží pes, který vypadá jako Frumpův vzdálený příbuzný, a nad ním se pohupují dvě slova: POTŘEBUJU TĚ.

Knížka se narovná a Oliver si nás přísně měří. Stránky svírá tak pevně, že se pohádkový svět na okrajích ohýbá. „Kdo z vás to má na svědomí?“ dožaduje se odpovědi a jeho hlas se rozléhá po pláži.

Všichni se nejistě rozhlížejí kolem sebe a čekají, že se někdo přizná. Zvědavost se šíří jako horečka. Byl to Frump? Doufal, že ho jeho kamarád zachrání před proměnou v čtyřnohého tvora? Nebo Seraphima? Stýká se jí po její (domnělé) pravé lásce? Nebo snad kapitán Crabbe měl pocit, že bychom všichni potřebovali pravidelnou zubní prohlídku? Možná se královně Maureen zastesklo po jejím pohádkovém synovi? Nebo Rapscullio namaloval své tajemství na nesprávné plátno?

Když se to vezme kolem a kolem, všichni na téhle pláži mají důvod chtít, aby se Oliver vrátil.

Otočím se k pohádkovým postavám a obořím se na ně: „Tak co? Kdo z vás posílá tyhle vzkazy?“

Odpovědi se ale nedočkám.

„Jak chcete,“ vyštěkne Oliver. „Když se k tomu nikdo nepřiznáte, přijdu na to sám. Edgare, Rapscullio, sejdeme se na stránce šest.“

Vznesu se do vzduchu a jako duch procházející zdmi proplouvám stránkami, jak Oliver a Delilah listují zpět. Dopadnu do Rapsculliova doupěte, porazím štos pláten a lapám po dechu. Na všech je nakreslená tvář královny Maureen. Podívám se na Rapscullia. „Ty jo, to je fakt divný.“

Rapscullio pokrčí rameny. „Mně to nevyčítej. Takhle mě napsali.“

Jeho doupě je temná úzká jeskyně osvícená vysokými svícemi. Ve škvírách se schovávají pavouci a po zemi se jako stíny míhají krysy. Všechno je navlhlé a prostorem zní tichá ozvěna vody, která kape z krápníků rostoucích ze stropu. Čekáme, až Rapscullio najde malířský stojan, a tak zatím vzhlédnu k Oliverovi. „Tak co moje máma?“ zeptám se.

„Skvěle vaří,“ odpoví Oliver nadšeně.

„Tak jsem to nemyslel. Chci vědět, jak se má,“ vysvětlím.

„Bývá často unavená.“

Pokrčím rameny. „Vždycky je unavená. Jestli si nedává kafe pětkrát za den, tak to není ona.“

Rapscullio nás přeruší, když před nás postaví malířský stojan. Je na něm nakreslený Delilahin pokoj. Prostředkem se táhne vzkaz, který nám Oliver před chvilkou ukázal.

Rapscullio ze stojanu sundá plátno a zatřese s ním, jako kdyby to byla magnetická tabulka a chtěl ji smazat, ale nic se nestane. „Hmm,“ přemýšlí. „Něco je špatně.“

Usadí plátno zpátky na stojan, vezme si štětec, namočí ho do rozpouštědla a přejede jím po písmenkách. Ta postupně záhyb po záhybu pomalu mizí.

„Jsou pryč?“ zeptám se a podívám se na Olivera.

Otočí se a natahuje krk. „Jo,“ odpoví a úlevou si oddechne. „Pořád ale nevíme, kdo to napsal. Někdo v knížce potřebuje pomoct. Já se ale nemůžu rozpůlit. Tohle je teď tvůj svět, Edgare. Ty máš mít přehled o tom, co se děje.“

Tváře mi začnou hořet vztekem. Když mě Frump požádal o pomoc, myslel jsem, že se mi konečně začalo dařit… že konečně začínám zapadat. Jenže nový vzkaz znamená, že jsem sice udělal jeden krok vpřed, ale zároveň tři zpátky. Sakra, Oliver přece sám dobře ví, jak těžké to tady je. Po tom všem, co jsem pro něj udělal, nepotřebuju, aby mě poučoval o zodpovědnosti.

„Vážně? Tohle je můj lid? Tak proč jim to neřekneš? Možná pak přestanou žádat o pomoc tebe.“

Oliver se nakloní nad knížku. „Nemůžu za to, že nemáš na to hrát hlavní postavu –“ oboří se na mě.

„Nechte toho,“ skočí mu do řeči Delilah. „Přestaňte tady machrovat.“

„Ehm,“ Rapscullio si odkašle. „Tohle byste asi měli vidět.“

Zabloudím pohledem k malířskému stojanu. Bez štětce, pera a malíře na plátně znovu vyskakují stejná slova: POTŘEBUJU TĚ.

Otočím se k Rapsculliovi. „To ty? Jsou v tom nějaká kouzla?“

„Já nic nedělám,“ přísahá.

Písmenka se před našimi zraky vsáknou do plátna a zmizí jako neviditelný inkoust. Po chvilce se znovu napíšou, znovu zmizí a tak to jde pořád dokola.

„Olivere!“ vykřikne Delilah. „Pomoc!“

Rapscullio i já odtrhneme oči od plátna. Delilahin pokoj se plní černými obloučky a kudrlinkami písmen. V našem světě mizí, ale v jejím světě se objevují a rojí se jako netopýři. Pes v jejím pokoji štěká a ohání se po množících se slovech. Zamotávají se Delilah do vlasů a štípou ji do tváře. Oliver se je snaží odehnat, ale obmotají se mu kolem zápěstí, připoutají mu ruce k tělu a uvězní ho. Pokoj se plní dalšími a dalšími slovy. Vznášejí se ve vzduchu, který se barví do černa, a Oliver a Delilah se v té záplavě písmen začínají topit.

Rapscullio popadne plátno a odhodí ho na stěnu jeskyně. Obraz se rozpůlí a Rapscullio ho prokopne.

V tu ránu spadnou písmena v Delilahině ložnici na zem. Inkoust sahá Oliverovi a Delilah až po kotníky.

„Co to bylo?“ oddechuje ztěžka Delilah.

„Ten vzkaz nikdo neposlal,“ zamumlám. „Plátno na sebe psalo samo.“

„Plátno za to nemůže.“ Otočím se za Frumpovým hlasem. Vběhne po čtyřech do jeskyně. Už se úplně proměnil zpátky ve psa. Sedne si na zadek a smutnýma očima vzhlídne nahoru a pohlédne Oliverovi do očí. „Knížka se začala přepisovat.“

Oliver se vyděsí. „Frumpe, proč jsi mi to neřekl?“ zašeptá.

Frump sklopí uši. „Protože jsem si myslel, že když ti nic neřeknu, tak to třeba nebude pravda.“

„Orville by třeba věděl, co s tím,“ navrhnu. „Stojí to za zkoušku, ne?“

Oliver se snaží povzbudivě usmát, ale Frump se tváří zkroušeně. „Možná jsme lhali sami sobě,“ povzdechne si. „Možná si nemůžeme hrát na něco, co nejsme.“

Oliver obejme Delilah kolem pasu. „V každém případě se nevzdáme bez boje.“

Orvillova chata je najednou strašně stísněná, když se do ní vměstnají dva lidi, pes a kůň. Oliver a Delilah trvali na tom, že chtějí být u toho, až se budeme pokoušet proměnit Frumpa zpátky v člověka, a tak jsme museli najít stránku, na které jsou všechny postavy. V původní pohádce se na stránce 32 Oliver, Frump a Socks sejdou v Orvillově chatě, aby čaroděj Orville ukázal Oliverovi jeho budoucnost. V mé verzi je to trošku jinak. Orvillova polorozbořená chata je v mém podání vyspělá laboratoř, kde čaroděj míchá antigravitační lektvary a vytváří syntetickou mimozemskou DNA.

Oliver nade mnou tiše zapíská. „Páni, to se ti povedlo.“

Frump pod stolem pobíhá sem a tam. „Co když to nevyjde?“ bojí se.

„Tak zkusíme něco jiného,“ uklidňuje ho Oliver. „Že jo, Orville?“

Starý čaroděj, vymóděný v laboratorním plášti a ochranných brýlích, přikývne. „Tak se na to podíváme.“

Najde starou knihu kouzel, která byla součástí pohádky před mým příchodem, sfoukne z ní prach a začne listovat. „Neviditelnost… ne, to ne… Otrávené jablko – to taky není ono… Proměna dýně v kočár, to už vůbec ne…“

Z druhého konce místnosti se ozve rachot a Socks opatrně překračuje hromádku střepů. „Ajaj, omlouvám se. Nenašlo by se tady něco na akné pro dospělé?“

Pět párů očí si ho netrpělivě měří.

„Ne? Nevhodná chvíle? Jasně. Chápu.“ S těmi slovy skloní hlavu.

„Myslím, že jsem našel něco, co by mohlo fungovat,“ prohlásí Orville. Vytáhne si ochranné brýle na hlavu, takže zjistíme, že pod nimi má ještě jeden pár silných obrouček. „Je to kouzlo přání. Každý ho může použít jen jednou.“

Oliver nevěří svým uším. „Počkej, to si ze mě děláš srandu, že jo? Měl jsi ho celou dobu?“

Orville se na něj podívá. „O použití kouzla přání jsem četl jen jednou, kdysi dávno, to jsem byl ještě malý chlapec, a vedlejší účinky byly katastrofální. Chlapík jménem Midas si přál být závratně bohatý a chtěl, aby se všechno, čeho se dotkne, proměnilo ve zlato. Jenže nepočítal s tím, že se celá jeho rodina promění v nehybné sochy. Ty, chlapče, jsi chtěl dát Delilah své srdce – a to mohlo dopadnout úplně jakkoliv. Delilah mohla skončit se dvěma tlukoucími srdci a ty bys přede mnou padl mrtvý k zemi.“

„Tak to je přímo skvělý,“ mumlá Frump. „Udělejte ze mě pokusnýho králíka.“

„Přísně vzato jsi pes,“ opraví ho Socks, ale okamžitě toho lituje, když zvedne hlavu a vidí, jak se Frump tváří. „Krutá pravda?“

Orville se pustí do práce. Bere do ruky lahvičky a vyprazdňuje je do titanové nádobky. „Zoufalství,“ mumlá a vylije obsah jedné z lahviček. „Touha. Špetka hvězdného prachu.“ Přihodí čtyřlístek. „Troška štěstí.“ Nakonec přisype stříbrný prášek. „Hrst naděje,“ bručí. Jakmile se prášek smísí s tekutinami, celý kotlík začne bublat.

Z nádobky stoupá hustý modrý dým a vytváří rozmazané plátno, na kterém se malým písmem objevuje nápis:

VAROVÁNÍ

Ujistěte se, že váš čaroděj ví, že jste užili tento lektvar. Není určen pro děti do dvanácti let.

Okamžitě informujte svého čaroděje, pokud pocítíte bolest na hrudi, sucho v ústech nebo růst třetího oka. Nejedná se o lektvar lásky. Náklonnost druhé osoby není zaručena. Tento lektvar by neměl být užíván společně s nápojem pomsty, v takovém případě hrozí vážné vedlejší účinky. Důkladně si rozmyslete,

co si budete přát, a jednejte uvážlivě.

Tento výrobek nebyl testován na zvířatech.

„Když nebyl testován na zvířatech, jak můžeme vědět, co to se mnou udělá?“ ptá se Frump.

Orville se na něj vážně podívá. „Nemůžeme.“

„Nemusíš to dělat,“ pronese tiše Delilah. „Jsi skvělej pes.“

„Jenže to všem nestačí.“

Oliver se natáhne ke knížce, ale zarazí se, když si uvědomí, že ho nemůže povzbudivě poplácat. „Frumpe, víš, že to není jediná holka na světě, že jo?“

Frump na něj mlčky zírá. „Fakt, Ollie? Není?“

Oliver vezme Delilah za ruku. „Vlastně jo, je,“ přizná.

„Tak mi to dejte do misky,“ zavrčí odhodlaně Frump.

Orville nabere lektvar do talíře a položí ho na zem. Tekutina září a Frump se k ní opatrně přiblíží. Podívá se na mě. „Když to nezafunguje… řekneš jí to, že jo? Řekneš Seraphimě, že jsem to zkusil?“

Přikývnu. Frumpův obličej zahalí modrá mlha. Zavře oči, nakloní se k talíři, ale napůl cesty se zastaví. „Olivere?“ zeptá se tiše. „Co děláš, když máš strach?“

Oliver se mu podívá do očí. „Myslím na to, že mám po boku svého nejlepšího přítele, a pak je hned všechno snesitelnější.“

Frump skloní hlavu a pustí se do lektvaru.

Země se najednou začne třást a mám pocit, jako by se stěny přibližovaly, i když je knížka pořád otevřená. Ozve se ohlušující dunění, které stále sílí a pohltí Oliverův a Delilahin hlas, když křičí naše jména. Laboratoř se rozpíná a točí, jako kdyby ji někdo obracel naruby, a knížka se s hlasitým třesknutím zavře. Oslepí nás bílé světlo a všechno sklo v Orvillově laboratoři se rozletí na kusy.

Chvilku trvá, než přestanu vidět rozmazaně. Podívám se k vršku stránky, ale Delilah a Oliver jsou pryč. Orville leží na zádech. Brýle mu popraskaly. Posadí se a mne si hlavu. Socks naprosto záhadným způsobem skončil v umyvadle, kde leží stočený do klubíčka.

Otočím se k místu, kde Frump ještě před chvilkou byl, ale není po něm ani památky.

Páni. Že by to fakt zafungovalo?

„Kde je?“ ptá se Orville a rozhlíží se.

„Socksi, vylez z toho umyvadla, než ho rozbiješ. Potřebuju, abys proběhl stránky a pokusil se najít –“ Než ale stihnu dokončit větu, Orvillův plášť, který při výbuchu sklouzl na zem, se začne vrtět.

Doplazím se k němu a zatáhnu.

Pes, který ležel v Delilahině ložnici, tu spokojeně vrtí ocasem. Vyplázne jazyk a nejistě začne kroutit tlamou. „Ahoj, já jsem Humphrey,“ představí se. „Ty jsi můj nový nejlepší kamarád?“

OLIVER

Knížka mi vyskočí z rukou a s hlasitým žbluňknutím se potopí do inkoustového moře, které zaplavilo podlahu Delilahiny ložnice. Skloním se a prohrabuju se záplavou černých písmen. Prokluzují mi mezi prsty jako úhoři.

„Olivere,“ zašeptá Delilah. „Máme takový menší problém.“

Odtrhnu si z rukávu písmenko U, které se ke mně přisálo jako pijavice, zvednu hlavu a zjistím, že Delilah zírá na psa, který leží na její posteli.

Na psa, který není Humphrey.

Na první pohled byste to možná ani nepoznali. Ale tenhle pes je o něco větší a starší. Skvrny má jinde a na obojku má královskou pečeť.

„Frumpe?“ hlesnu.

Otevře tlamu a chce něco říct, ale místo toho jen tiše zakňučí. Oči se mu rozšíří strachem.

„Jen klid, kamaráde,“ uklidňuju ho. „Není spěch. Hezky v klidu to zkus znovu.“

Tentokrát hlasitě zaštěká.

„Tak dobře,“ nadechne se Delilah. „Začínám fakt vyšilovat. Jak se dostal z knížky? A co se stalo s Humphreym?“

Frump se poškrábe na krku a seskočí z postele do inkoustového nepořádku na zemi. Několik písmenek vyšplouchne do vzduchu a Frump zmizí pod hladinou. Vzápětí se vynoří, čubičkou doplave k Delilahině stolu a vyskočí na židli. Vezme do tlamy tužku, pevně ji drží v zubech a pomalu začne na papír psát vzkaz.

VYMĚNĚNI

Záplavou písmen se přebrodíme ke stolu, abychom si přečetli odpověď. „Jak?“ nechápe Delilah.

Frump znovu začne škrábat tužkou po papíře.

PŘÁNÍ

„Myslel jsem, že ses chtěl stát zase člověkem,“ namítnu. „Co sis sakra přál?“

Frump se posadí a podívá se na mě těma svýma psíma očima. Zvedne čenich a zavyje: „TEEEBEEE.“

„Nechápu to,“ divím se.

„Je to stejný jako s tebou a Edgarem,“ vysvětluje Delilah. „Z knížky jsi utekl díky tomu, že jsi za sebe našel někoho, kdo ti byl podobný, aby pohádce změna nevadila. Jinak by se začala opravovat.“

„Takže Frump je doopravdy tady? Napořád?“ Obejmu ho kolem krku. Tohle je vážně až neuvěřitelně skvělý. Teď mám všechno, na čem mi záleží, na jednom místě.

Frump se znovu chopí tužky a pustí se do psaní.

HLAS?

Vyměníme si s Delilah pohled. „Omluvíš nás na chvilku?“ poprosím Frumpa a odtáhnu Delilah stranou. Nakloním se k ní, aby nás Frump neslyšel. „Musí přece existovat způsob, jak mu pomoct.“

„Olivere, Frump je jako Malá mořská víla! Vzdal se svého hlasu, aby mohl být s princem,“ vysvětluje Delilah.

„Frump není žádná mořská panna. O čem to mluvíš?“

„Je mi to líto, Olivere, ale v tomhle světě psi neumí mluvit.“ Zabloudí pohledem ke stolu. „Divím se, že vůbec umí psát.“

„Vezmu ho s sebou domů,“ prohlásím rozhodně. „Něco vymyslíme.“

„To nemůžeš. Není to tvůj pes,“ brání se Delilah. „S trochou štěstí si ho máma splete s Humphreym. Fakt by mi pomohlo, kdybys ho přesvědčil, aby se choval víc jako pes, než vymyslíme, jak ho vrátit zpátky do pohádky.“

„Počkej,“ skočím jí do řeči. „Proč se musí vrátit?“

„Nepatří sem.“

Zaváhám. „To já taky ne.“

Chytne mě za zápěstí a přitáhne si mě blíž. „To neříkej. Ty patříš ke mně.“

Odhrnu jí vlasy z obličeje a přitisknu své rty na její.

Vyruší nás ostré štěknutí. Frump sedí na Delilahině židli, packami se opírá o stůl, usilovně vrtí ocasem a dožaduje se mé pozornosti.

„Tak jo,“ odkašlu si. „Frumpe, poslouchej, uděláme to takhle.“

Než stihnu pokračovat, ozve se klepání na dveře. Delilah i já ztuhneme. „Vydrž chvilku!“ vykřikne Delilah a otočí se ke mně. „Musíme to tady uklidit!“ sykne.

Pod nohama mi víří záplava písmenek. „Jak?“

Divoce přejíždí pohledem po místnosti. „Skříň,“ zamumlá a začne sbírat písmenka. Přetékají jí z náruče jako chapadla a zůstávají po nich mastné šmouhy.

„Slyšela jsem Humphreyho štěkat,“ ozve se za zavřenými dveřmi paní McPheeová. „Je všechno v pořádku?“

Strhnu z postele prostěradlo a hrnu písmenka na velkou hromadu doprostřed. Frump seskočí ze židle, chytne roh prostěradla a přitáhne ho blíž, abych na něm mohl uvázat uzel.

„Viděl veverku,“ odpoví Delilah.

Vyboulené prostěradlo společně nasoukáme do skříně a vší silou tlačíme do dveří. Když konečně zaklapnou, jsme celí zpocení a prudce oddechujeme.

Frump vyskočí na postel a Delilah vyrazí otevřít dveře. Všimnu si, že na zemi zůstalo ležet jedno N. Rychle ho popadnu a stihnu ho schovat pod polštář dřív, než se Delilah otočí a ujišťuje se, že jsme na nic nezapomněli. Prudce otevře dveře a usměje se na mámu. Paní McPheeová ji přejede pohledem, podívá se na mě a zvedne obočí.

„Vidím, že jste se usmířili,“ prohlásí nakonec. Připadá mi, že mám tváře rudé jako rak.

Delilahina máma si poplácá nohu. „Pojď, Humphrey. Bude večeře.“

Frump se ani nehne.

Odkašlu si. „No tak, Humphrey. Buď poslušný.“

Frump na mě vrhne pohled, který by zabil i draka, seskočí z Delilahiny postele a odcupitá k paní McPheeové. Delilahina máma se při odchodu z místnosti natáhne ke klice, ale pak si to rozmyslí a nechá dveře otevřené dokořán.

„Kde je knížka?“ zeptá se Delilah, jakmile její máma sejde dolů. „Nenarazila jsem na ni, když jsme uklízeli.“

„Já taky ne.“ Společně začneme přehrabovat celý pokoj a hledáme pohádku, která v záplavě písmenek někam zmizela. „Támhle je!“ vykřiknu a po čtyřech vlezu pod prádelník.

Delilah mi ji vytrhne z ruky a okamžitě nalistuje stránku, na které jsme byli naposled. Rapscullio, Edgar i Socks na nás zírají ze středu laboratoře a vypadají zničeně.

„Neviděli jste Frumpa?“ zeptá se Edgar. „Socks procválal celou knížku, ale jako by se s ním země propadla.“

„Je tady s námi,“ odpoví Delilah. „Nenarazili jste na mýho psa, Humphreyho?“

Jakmile zaslechne své jméno, Humphrey se vynoří zpoza jednoho stolku v laboratoři. V tlamě si jako míček nese model atomu. Pustí ho oslintaný na zem a zavrtí ocasem. „Ahoj, můj nejoblíbenější člověče na světě. Našel jsem míček. Je to ten nejlepší míček. Vypadáš jako obr.“

„Panebože,“ zašeptá Delilah.

„Jo,“ ušklíbne se Edgar. „Tohle nám tady chybělo.“

„Orville, jak je zase vyměníme?“ zeptá se Delilah.

Starý čaroděj zavrtí hlavou. „Nevím,“ přizná. „Zatím mě napadají jen samá složitá řešení. Obávám se, že kouzlo, které by Frumpa přivedlo zpět do knížky, by s sebou omylem vzalo i tebe, Olivere.“

Srdce mi poskočí, když si uvědomím, že o tohle všechno – tenhle svět, tenhle život, tuhle holku – bych mohl přijít kvůli tomu, co si Frump tak neprozřetelně přál. Přišel sem, protože potřeboval mou pomoc. Opravdu dokážu být takový sobec a nechat ho na holičkách?

Klidně můžu snít o tom, že se dotknu hvězd, ale to se nikdy nestane, dokud mě budou cizí sny držet při zemi.

Orville k nám vzhlédne. „Musím se nad tím zamyslet.“

„Jsem tak rád, že jsme všichni spolu. Podívejte, to jsou moji kamarádi. Tolik kamarádů,“ raduje se Humphrey. Svalí se Edgarovi u nohou a otočí se na záda. „Hubený kluku, poškrábeš mě na břiše?“

Edgar si povzdechne a podívá se na Orvilla. „Hlavně nepřemýšlej moc dlouho.“

Opatrně knížku zavřu a vrátím ji na poličku. „Jestli má Orville pravdu, nemůžu po Frumpovi chtít, aby toho pro mě tolik obětoval.“

„Jak to myslíš?“ zeptá se Delilah.

„Když tady oba zůstaneme, už nikdy neuvidí Seraphimu. Už nikdy nepromluví. Zbytek života prožije jako pes.“

Delilah se tváří tak vážně, že její obličej vypadá, jako kdyby byl z porcelánu. Jako kdyby měl každou chvilkou prasknout. „A co všechno to, co bys musel obětovat ty?“

Nemůžu ani pomyslet na to, že bych ji ztratil. Když si to jen představím, vím, že nikdy neodejdu.

Když dorazím domů, je už tma, ale z oken v kuchyni se line matné světlo. Jessamyn touhle dobou většinou chystá večeři – krájí zeleninu nebo připravuje maso. Dneska ji ale nikde nevidím. Uklidím Edgarovo kolo do garáže a vejdu do domu. „Mami?“ zavolám. Že by zase šla spát brzo, protože ji jako už tolikrát bolela hlava? Vtom ucítím kouř.

Vběhnu do kuchyně. Místnost je plná hustého a neproniknutelného dýmu. Valí se z trouby. Popadnu utěrku, otevřu troubu a dým se prudce vyvalí ven. Úplně se z toho rozkašlu. V troubě je místo večeře černá hrouda. Otevřu okno a pustím dovnitř studený čerstvý vzduch. Udělám krok zpět a zakopnu.

Na dlaždičkách leží Jessamyn a kolem hlavy má kaluž krve.

Padnu na kolena a chytnu ji za ramena. „Jessamyn! Jessamyn!?“ křičím z plných plic.

Zamrká, otevře oči a zkřiví tvář bolestí. „Edgare… zavolej devět jedna jedna.“

Vyskočím a celý se třesu. Mám ruce od krve. Na rozdíl od krve v pohádce tahle nemizí, když zavřu oči. Prohlížím si její nehybné tělo. „DEVĚT JEDNA JEDNA!“ křičím a zatínám pěsti. „DEVĚT JEDNA JEDNA!“

Nic se ale nestane.

„Edgare, telefon,“ zašeptá Jessamyn.

Popadnu telefon a zmáčknu tři číslice. Téměř okamžitě se ze sluchátka ozve: „Devět jedna jedna, jak vám mohu pomoci?“

„Moje máma krvácí,“ vyhrknu.

„Kde jste?“

„Doma. Ulice Oak Hill 39.“

„Je vaše matka při vědomí?“ ptá se žena na telefonu.

„Leží na zemi. Nevím, co se stalo. Nebyl jsem tady.“

„Je při vědomí?“

Pohlédnu na Jessamyn. Má zavřené oči. „Nevím. Ještě před chvilkou jsme spolu mluvili.“

Srdce mi buší tak prudce, že ženě v telefonu sotva rozumím. „Dobře. Nepokládejte telefon. Na chvilku se odmlčím a zavolám sanitku. Pak se vrátím a budeme si povídat, dokud nedorazí.“

Kleknu si na zem. Bojím se Jessamyn dotknout, ale zároveň ji tady nechci nechávat samotnou. Kéž by tady byla Delilah. Věděla by, co dělat. Nebo Edgar.

Nebo úplně kdokoliv, abych tady nemusel být sám.

„Pane, jste tam?“ ozve se ze sluchátka. „Sanitka je na cestě. Jak se jmenujete?“

„Oliver,“ odpovím a příliš pozdě si uvědomím, že jsem omylem prozradil své skutečné jméno. „Edgar.“

„Olivere Edgare, už slyšíte přijíždět sanitku?“

Jako kdyby ji přivolala, ozve se venku před domem houkání a někdo prudce zabuší na dveře. „Jsou tady.“

„Běžte otevřít,“ řekne mi žena. „Postarají se o vaši maminku.“

To přece má být moje starost. To jsem Edgarovi slíbil.

Během chvilky dva uniformovaní muži naloží Jessamyn na nosítka a odnesou ji do obrovské dodávky. „Pojedete za námi do nemocnice?“ zeptá se jeden z nich.

„Ne-neumím řídit,“ zakoktám.

„Svezete se s námi,“ rozhodne a naskočí dozadu k Jessamyn.

Řítíme se postranními uličkami a kolem nás bliká červené světlo. Dorazíme k budově, kterou jsem nikdy neviděl: NEMOCNICE SVATÉ BRIGITY.

Jessamyn, která je pořád ještě přivázaná na nosítkách, odvezou muži dovnitř. Rozeběhnu se za nimi, ale když chci projít dvoukřídlými dveřmi, žena v modrém pyžamu mě zastaví. „Jste její syn?“

„Ano.“ Natahuju krk a snažím se skrz skleněné dveře zahlédnout vzdalující se Jessamyn.

„Tam nemůžete,“ vysvětluje mi. „Lékaři se o vaši maminku postarají. Půjdeme spolu do čekárny a někdo vám přijde říct, až budeme vědět víc.“ Laskavě se na mě podívá. „Mám někomu zavolat?“

„Ano, Delilah McPheeové,“ odpovím bez jediného zaváhání.

Máme propletené prsty a Delilah mě drží tak pevně, že mám pocit, jako bychom byli jeden člověk. „Tohle jsem ještě nikdy nezažil,“ zašeptám. „Nikdy jsem neměl opravdový strach.“ Delilah se na mě podívá. „Bude v pořádku, Olivere.“

„To nemůžeš vědět jistě,“ namítnu. „Vždycky jsem si myslel, že nevědět, co se stane, je skvělý, ale teď zjišťuju, že to neplatí vždycky.“ Opřu si hlavu o zeď a zavřu oči. „Jsem neschopnej.“

„Olivere –“

„Myslím to vážně. Když jsem ji našel, vůbec jsem nevěděl, co mám dělat. O doktorech a nemocnicích nemám ani páru. Co by se stalo, kdyby se nevzbudila?“

„Zavolal bys mi.“

Podívám se na ni. „Nemůžeš mě zachraňovat pokaždé, když něco potřebuju,“ odpovím. „Buďme upřímní, Delilah. Nejsem Edgar a nebude trvat dlouho, než to všichni zjistí.“

Do čekárny se vrátí žena v pyžamu – teda v nemocničním úboru, jak mi vysvětlila Delilah. „Maminka by s vámi chtěla mluvit,“ usměje se.

Delilah mi stiskne ruku. „Vidíš, říkala jsem ti to. Počkám tady.“

Následuju sestru po sterilně bílé chodbě a zabočím do pokoje na pravé straně. Opatrně odtáhnu růžový závěs, za kterým leží drobná a bílá Jessamyn. Opírá se o polštáře a spánek má přelepený náplastí.
„Mami,“ vydechnu a Jessamyn ke mně natáhne ruce.

S úlevou se schovám v jejím objetí. Jessamyn není moje máma, ale teď mám pocit, jako kdyby byla. „Co se stalo?“ zamumlám s hlavou opřenou o její puntíkatou noční košili.

„Nic mi není, Edgare. Jen jsem omdlela a uhodila jsem se do hlavy, když jsem padala.“

„Omdlela jsi?“ zopakuju nejdůležitější slova z celé věty.„Proč? Jsi nemocná?“

„Měla jsem tolik práce, že jsem se úplně zapomněla najíst,“ uklidňuje mě Jessamyn. „Bylo to ode mě hloupé a dětinské. Nic mi není, vážně.“

„Takže můžeme jet domů?“ zeptám se. Po dnešku – po tom, co nám knížka poslala další vzkaz, objevil se tady Frump a Jessamyn se zranila – si ze všeho nejvíc přeju, aby všechno bylo jako dřív.

„Musím tady zůstat přes noc,“ přizná Jessamyn. „Taková jsou pravidla.“

„Zůstanu s tebou,“ vyhrknu. „Zítra nepůjdu do školy.“

„Tak snadno se vyučování nevyhneš,“ usměje se Jessamyn. „Stejně by ses tady nudil. Doktoři budou čekat na výsledky testů a já se budu dívat na nekonečné latinskoamerické telenovely. Ale... jak se dostaneš domů?“

„Delilah na mě čeká,“ odpovím. „Svezu se s ní.“

Napětí v její tváři zmizí a Jessamyn se znovu opře o polštáře. „Myslíš, že by ti její máma dovolila přespat dneska u nich?“

„Asi jo.“

Začnou jí klesat víčka. „Dobře,“ povzdechne si. „Mám tě ráda, Edgare.“

Skloním se k ní, abych ji mohl políbit na tvář, ale zhluboka oddechuje. „Promiň, že jsem tě zklamal,“ zašeptám a vyklouznu z místnosti.

Rozpačitě stojím vedle Delilah a její máma mi podává štos ručníků. „Děkuju, paní McPheeová.“

„Nedělej si s tím starosti, Edgare. Můžeš u nás zůstat tak dlouho, jak budeš potřebovat.“ Chvilku se odmlčí. „Kdyby tvoje mamka něco potřebovala, dej mi vědět.“

Přikývnu, ale neumím si představit, že by paní McPheeová měla čas něco vyřizovat, když celý den tráví v práci.

Nachystala mi pokoj pro hosty. Od Delilahiny ložnice ho dělí troje dveře. Přiznávám, že usnout s vědomím, že ji mám tak blízko, bude fakt těžké.

„Dobrou noc,“ popřeje nám paní McPheeová. Sotva vyrazí ke dveřím, Frump jí proklouzne mezi nohama a vyskočí na úzkou postel. „Humphrey!“ hubuje. „Pojď dolů!“

„To nevadí,“ zastávám se ho. „Aspoň nebudu muset strávit noc sám.“

„Lepší pes než moje dcera,“ zamumlá paní McPheeová.

„Mami!“ zhrozí se Delilah.

„Popřej Edgarovi dobrou noc, Delilah,“ řekne nahlas paní McPheeová. Překříží si ruce na prsou, aby nám bylo jasné, že bez ní neudělá ani krok. Musím říct, že se mě to trochu dotklo. Ale je pravda, že paní McPheeová netuší, že kluk její dcery je princ, který by nikdy neohrozil pověst své pravé lásky.

Delilah se ke mně nakloní a letmo mě políbí na tvář. „Dobře se vyspi,“ zašeptá a společně s mámou odejde z pokoje pro hosty.

Svléknu se do trenek a zalezu pod peřinu. Frump se posadí a nakloní hlavu, tak ho poškrabu mezi ušima. „Jsme to ale dvojka,“ povzdechnu si. „Ztraceni v překladu. Možná jsme se místo snění o tom, co všechno se zlepší, až z pohádky utečeme, měli trochu zamyslet nad následky. Ty nemůžeš mluvit a já sotva přežiju den bez nehod.“ Před očima mi probleskne Jessamyn zhroucená na zemi. „Byla tak nehybná,“ zašeptám. „A všude tolik krve. Je to tady jiné než u nás. Mnohem trvalejší. Neseš zodpovědnost za svoje činy. Nestačí otočit stránku, když potřebuješ vyléčit ránu mečem. Rapscullio na konci knížky spadne z devítipatrové výšky, ale stačí knížku zavřít a je zase celý. Tady rány krvácejí, kosti se lámou a žádné druhé šance nejsou.“

Frump otevře tlamu, jako kdyby se chystal odpovědět, ale jen smutně zakňučí.

„Slíbil jsem Edgarovi, že se o Jessamyn postarám. Evidentně mi to moc nejde. Jakmile mu řeknu, co se jí stalo, určitě se bude chtít vrátit zpátky a to by Delilah zlomilo srdce.“

Frump mi položí tlapku na předloktí. Chvilku se na sebe mlčky díváme. Vůbec nevadí, že neumí mluvit, protože vím úplně přesně, co by mi řekl, kdyby mohl. Olivere, zítra to bude lepší.

Padnu do polštářů a zkřížím si ruce za hlavou. Frump se vedle mě stočí do klubíčka a funí do peřiny.

Představoval jsem si dokonalý život. Myslel jsem si, že útěkem z knížky se mi splní všechny sny. Jenže sny, jak to tak vypadá, mají svou cenu. Jednomu člověku uděláte radost a jiného zklamete. Říkám si – kdyby mě královna Maureen nebo kapitán Crabbe viděli ve škole v mém novém oblečení a s novými kamarády, poznali by mě vůbec? Chtěl bych to vůbec?

Měsíc je stříbrný srpek. Každou noc si z něj tma kousek ukousne, až z něj zbude jen prázdný kruh. Připadám si stejně. Každý den ztrácím o kousek víc sebe sama.

Frump chrápe a škube nohama, jako kdyby běhal za Seraphimou. Opatrně odrhnu deku a vyklouznu z postele. Po špičkách se plížím temnou chodbou a zastavím se před dveřmi do Delilahina pokoje.

Co nejtišeji otočím klikou a vklouznu dovnitř.

Leží na zádech, tmavé vlasy rozprostřené na polštáři jako mořská panna pod vodou. Na kůži se jí odráží měsíční světlo a deku má zmuchlanou u nohou. Má na sobě tričko, které je tak dvakrát větší než ona.

Když se každé ráno díváte na východ slunce, zvyknete si na něj. Přestanete udiveně vzdychat nad záplavou barev, nad tím, jak sluneční paprsky vykukují za horami a barví moře do ruda.

Trávím teď s Delilah každý den a úplně jsem zapomněl, jak je krásná.

Pomalu otevře oči a trhne sebou tak prudce, že div nenadskočí do vzduchu. „Ježíši, Olivere,“ vyhrkne. „Vyděsil jsi mě k smrti!“

Udělám krok zpátky. „Promiň. Nechtěl jsem tě vystrašit. Jen… Proč na mě tak zíráš?“

„Máš na sobě jenom trenky...“

Podívám se na sebe a s hrůzou si uvědomím, že jsem se zapomněl obléknout. „Moc se omlouvám. Dojdu se –“

„Ne!“ zarazí mě Delilah a polkne. „Tohle se mi líbí. Moc.“

Potutelně se usmívám a sednu si na postel. „Nemohl jsem usnout.“

Delilah se posune a udělá mi vedle sebe místo. Lehnu si na bok tváří k ní. Dělí nás pouhé centimetry.

„Někdy si lidi počítají ovečky, když nemůžou spát,“ vysvětluje.

Svraštím čelo. „To někdo chová doma celé stádo?“

„Ne. To se jenom tak říká. Jde o to počítat něco. Když jsem byla malá, máma mě nutila počítat věci, za které mám být vděčná.“

Chvilku se nad jejími slovy zamyslím. Pak se otočím na břicho a přitulím se k Delilah. Cítím, jak se jí rozbušilo srdce. Chytnu ji za ruku a propleteme si prsty. „Číslo jedna jsou tvoje ruce,“ zašeptám. Postupně jí políbím obě víčka. „Číslo dvě, tvoje krásné oči.“ Pohladím ji po předloktí, zajedu pod její o číslo větší tričko a položím jí dlaně na záda. „Číslo tři... tvoje hebká kůže.“

Pusinkuju ji od klíční kosti až po čelist a Delilah vzdychne. „Číslo čtyři, tvůj hlas.“

Přejedu jí palcem po spodním rtu. „Číslo pět... tvoje rty.“

Pak ji políbím.

Její rty se hýbou pod mými, jako kdybychom si šeptali stejné tajemství. Odtrhnu se, až když nám začne docházet dech, a opřu si hlavu o její hruď. „Tolik tě miluju.“

Hladí mě po ramenou. „Když mi tohle říkáš... mám pocit, jako kdybych létala.“

Zasténám, převalím se na bok a přitisknu se k ní. Obejmu ji kolem pasu a pevně si ji k sobě zády přitisknu. „Nikdy tě nenechám spadnout,“ slibuju.

Dva dny po Jessamynině návratu z nemocnice uspořádáme domácí oslavu. K mému údivu nám dovezou jídlo až domů. Nejrůznější zahraniční pokrmy. Jessamyn moc hlad nemá, zato já jsem jako Otesánek. „Nic takhle dobrýho jsem ještě v životě neměl,“ rozplývám se, naberu si omáčku na bagetu a hladově se zakousnu.

„Nepovídej,“ diví se Jessamyn. „Většinou, když dostanu chuť na indické jídlo, zuby nehty trváš na tom, že musíme objednat čínu.“

„Asi se mi mění chutě.“

„Hmm,“ zamyslí se a zvedne obočí. „Kdo jsi a co jsi provedl s mým synem?“

Krev mi ztuhne v žilách. Odhalila mě?

Vzápětí se Jessamyn rozesměje. „Takže můžu začít vařit taky růžičkovou kapustu?“

Co je to proboha růžičková kapusta? Donutím se na tváři vykouzlit úsměv. „Nesmíme to uspěchat,“ navrhnu.

Pozoruju Jessamyn, jak si nalévá další skleničku vody. Od té doby, co se vrátila domů, z ní nespouštím oči. Jako kdyby měla kosti ze skla a při sebemenším nárazu se mohla celá rozpadnout. Ale kromě malé náplasti na spánku je stejná jako dřív.

I když úplně přesně nevím, co to vlastně znamená.

Vím, že musím Edgarovi říct, co se jeho mámě stalo – že strávila noc v nemocnici. Netajím to před ním, fakt ne. Jen čekám, až pro něj budu mít dobré zprávy – až mu budu moct říct, že jeho mámě nic není.

Chci si být stoprocentně jistý.

Jessamyn začne zavírat důmyslně malé krabičky s jídlem. „Co kdybychom si pustili nějaký film? Chceš ho vybrat?“ navrhne.

Jedna polička v obýváku je plná malých složek s disky, které – podobně jako Orvillův lektvar budoucnosti – pouštějí do televize pohyblivé snímky. Párkrát jsme se na ně s Delilah dívali. Přejíždím prstem po obrázcích robotů a mimozemšťanů. Zajímavé, že všechny tyhle obaly mají v názvu čísla. Nakonec skončím u složky, která vypadá přijatelně.

Podám film Jessamyn, která se na něj podívá a ušklíbne se. „Dobrý vtip.“

„Co je? Vypadá zajímavě.“

„Princezna nevěsta?“ diví se Jessamyn. „Když jsem naposledy navrhla, že si ji pustíme, odpověděl jsi, že si raději uřízneš nohu rezavou lžící.“

„No... myslel jsem, že by se mohla líbit tobě,“ odpovím se zatajeným dechem.

Jessamyn se na mě usměje. „Ach, ty oběti, které je ochotný můj vlastní syn přinést.“

Usadíme se vedle sebe na gauči a pustíme film. Jessamyn nám nandala zmrzlinu. (Mimochodem, zmrzlina je jedna z věcí, díky níž má tenhle svět nad pohádkou navrch. A to jsem si myslel, že „rozpustit na jazyku“ se jenom tak říká.)

„Nemůžu uvěřit tomu, že za rok odejdeš na vysokou,“ přemýšlí nahlas Jessamyn.

Vyděšeně se k ní otočím. „Co když nechci nikam odejít?“

„Edgare, od svých desátých narozenin sníš o tom, že budeš studovat vývojářství počítačových her na univerzitě v Kalifornii.“

Díky hodinám zeměpisu vím, že z New Hampshire dál než do Kalifornie odjet nejde, tedy pokud nechcete skončit v oceánu. Když jsem měl problém s tím, že Delilah bydlí tady a já na Cape Codu, jak bych mohl přežít takovou vzdálenost?

„Nemůžu odtud odjet.“

Jessamyn mě obejme. „Edgare, tohle už jsme řešili. O mě si nedělej starosti. Budu šťastná, když budu vědět, že jdeš za svými sny.“

Jenže já nemám stejné sny jako Edgar.

Nevím co říct, a tak popadnu lžíci a začnu se cpát zmrzlinou.

Jsem v půlce, když si uvědomím, že Jessamyn si mě prohlíží, jako kdyby mě viděla poprvé v životě. „Odkdy jsi levák?“

„Co budu dělat?“ ptám se vyděšeně Delilah a nervózně přecházím sem a tam před svojí skříňkou. „Ví, že nejsem její syn. Chce, abych odjel do Kalifornie, taková blbost...“ Delilah se mě vůbec nepokouší utěšit, a tak se k ní otočím. „Co to s tebou dneska je?“

Promne si oči. Vypadá, jako kdyby celou noc strávila zamčená na pirátské bárce, ale to samozřejmě nebudu říkat nahlas. „Spala jsem v noci asi tak dvě hodiny,“ odpoví. „Frump odmítá žrát granule, takže jsem mu musela uvařit normální jídlo, když šla máma spát. A navíc chrápe. Fakt nahlas. A pokaždý, když jsem mu chtěla vzít deku, mě kopnul.“

„Počkej, cože?“ obořím se na ni. „Frump spal s tebou? Ve stejný posteli?“

„Jo. Humphrey se mnou spal taky, pamatuješ? Nejsi sám, kdo se vydává za někoho jinýho!“

„Vím, co nosíš na spaní.“

„Olivere, je to jenom zvíře!“

„No právě,“ procedím skrz zaťaté zuby.

Delilah se šibalsky usměje. „Někdo tady žárlí.“ Nakloní se blíž ke mně. „A víš co? Viděla jsem ho nahýho.“

Zamračím se. „To není vtipný,“ zabručím a zabouchnu skříňku. Frump už je tady dva dny. „Ozval se ti Orville?“

„Ne. Včera večer jsme s Frumpem knížku otevřeli, zatím se pořád snaží něco vymyslet.“

Zamyslím se a Delilah nakloní hlavu. „O čem přemýšlíš?“

„Říkám si, že bychom Frumpovi možná měli sehnat kalhoty.“

„Toho by si máma asi všimla,“ namítne Delilah. „A vůbec, to myslíš vážně, Olivere? Vždyť ani není můj typ.“

To mě moc neuklidní. „Tak možná bys mohla nosit kalhoty na spaní ty?“ navrhnu a neodvážím se jí podívat do očí.

Delilah už se mě chystá sprdnout, ale zabrání jí v tom Chris, když si přijde něco vyzvednout ze skříňky. „Rád vás oba vidím,“ pozdraví. „Potřebuju poradit.“

Podívá se na Delilah. „Týká se to tvojí kamarádky Jules.“

„A co s ní?“

„Říkal jsem si, že bych ji pozval na rande...“

Delilah na něj nevěřícně zírá. „Fakt?“

„Jo, ale má to jeden háček. Mám z ní strašnej strach.“

„Proč?“

„Profesorka Jaconová se včera kvůli ní v kabinetu rozbrečela. Jules jí řekla, že když si po svatbě nenechala svoje příjmení, je zklamáním pro všechny ženy světa.“

„Jules je navenek drsná, ale ukrývá se v ní i romantik, věř mi. U Titanicu dvakrát brečela.“

„Já čtyřikrát,“ zamumlá Chris.

„Mohli bychom se milkování věnovat všichni společně?“

„Kámo, všichni černoši to neberou tak hopem –“

„Myslí tím společný rande,“ vysvětluje Delilah a já přikývnu. Na tváři se jí objeví nejistý úsměv. „Takže mě konečně pozveš ven, jo?“

Pokrčím rameny. „Proč ne, když už jsme spolu byli v posteli.“

Delilah na mě nevěřícně zírá a Chris nevěří vlastním uším. „Tak já mizím,“ rozloučí se a zamíří na druhý konec chodby.

Delilah zavrtí hlavou. „Olivere, asi si budeme muset promluvit o dvojsmyslech.“

Delilah po škole sveze Jules k ní domů, protože si před naším dvojitým rande potřebuje sbalit pár věcí. Pak vyrazíme k Delilah. Jules sedí vzadu a nervózně se ošívá. „Tohle je ten nejblbější nápad, jaký jsi kdy měla,“ vykládá. „Nechápu, proč jsem s tím souhlasila.“

„Protože nechceš umřít sama obklopená kočkama,“ odpoví Delilah.

„Jako bys mě neznala,“ zamumlá Jules. „Do zákusku to se mnou nevydrží.“

„Třeba bude Chris výjimka,“ vložím se do rozhovoru.

Jules se pohrdlivě ušklíbne. „Tobě se to říká, když máš takový štěstí. Ty jsi svoji dívku snů už našel.“

„Vlastně si našla ona mě.“ Delilah na mě mrkne a já se na ni šibalsky usměju.

„To jste mě fakt uklidnili,“ rozčiluje se Jules. „Stačí, když Chrise strčím do nějaký knížky a pak ho vysvobodím.“

„To není to hlavní,“ uklidňuje ji Delilah a zajede do garáže. „Jde o to, že nikdy nevíš, kdo bude ten pravý.“

„Má pravdu. Kdybych svou dívku snů nehledal, vůbec bych se o Delilah nezajímal, když otevřela knížku, a nikdy bych nezjistil, že mě slyší. Prostě buď sama sebou,“ navrhnu. „Nebo spíš trochu mírnější verzí sebe sama.“

„Co tím sakra chceš říct?“ vzteká se Jules.

Otočím se k ní a zvednu obočí.

„No jo, tak dobře, budu se snažit,“ nechá si nakonec poradit Jules a vystoupí z auta. „Já za to nemůžu, že lidi mají strach, když potkají někoho úžasnýho.“

Díváme se za ní, jak si odnáší tašku nahoru. Delilah mě chytne za ruku. „Jules má pravdu. Měli jsme fakt kliku.“

Co kdyby Delilah knížku tenkrát neotevřela? Co kdybych se nepodíval vzhůru?

Co když tohle nebude trvat věčně?

Co když jsme opravdu měli takové štěstí, že nás čeká něco strašného?

Políbím ji na čelo. „Já vím.“

Delilah tvrdí, že na dvojité rande se s Jules musí chystat společně. Taková blbost. Ale Delilah říká, že prý to je holčičí záležitost, že bych to nepochopil. Každopádně si Jules přivezla plný kufr věcí. Má oblečení asi tak na měsíc, i když tady přespí jenom jednu noc. Vyhostili mě do obýváku, takže tady čekáme společně s Frumpem. Seshora se ozývá pištění a vřískání. Nejsem si tak úplně jistý, jestli se navzájem malují – to tvrdila Delilah – nebo jestli se zabíjejí.

Zazvoní zvonek. „Otevřeš, prosím?“ volá na mě Delilah z horní koupelny.

Na prahu stojí Chris s kyticí v ruce.

„Ehm,“ natáhnu se pro ni. „Díky. Promiň... nic pro tebe nemám...“

Chris mi květiny vytrhne z ruky. „Já pro tebe taky nic nemám,“ prohlásí. „Tyhle jsou pro Jules.“

Odvedu ho do obýváku. „Delilah říkala, že už za chvíli budou moct vyrazit,“ řeknu. „Ale to bylo asi tak před hodinou.“

Chris mě poplácá po zádech. „Díky za tohle, kámo. Když jsem se sem přestěhoval, nenapadlo mě, že si tady najdu tak dobrého kamaráda, jako jsi ty.“ Při těch slovech Frump seskočí z gauče, vycení zuby a chystá se je zabořit Chrisovi do lýtka. „Co to –“

Chytnu ho za obojek. „Přestaň!“ vykřiknu. „Zlobivý pes!“ Frump zakňučí. Odtáhnu ho pryč od Chrise, vezmu ho do náruče a posadím ho na židli co nejdál od nás. Předstírám, že ho chci pohladit, a nakloním se k němu. „Známe se ze školy,“ zašeptám. „Zůstaň,“ poručím nahlas. Frump si odfrkne.

„Jsi v pohodě?“ zeptám se Chrise.

„Proto mám radši kočky,“ odpoví.

Na schodech se ozve dupot a Delilah a Jules seběhnou dolů. Jules má na nohou svoje obvyklá bagančata, ale vzala si jednoduché černé šaty, na kterých překvapivě nejsou žádné cvočky, kostlivci ani spínací špendlíky.

Z Delilah nemůžu spustit oči. Má na sobě splývavé bílé šaty, které ji lehce obepínají. Výstřih odhaluje pihatý dekolt. Vlasy má spletené do složitého copu. Pár pramínků se z něj uvolnilo a vykukují vzadu na krku. Hned mě napadne, jak moc by jí slušela korunka.

„Vypadáš skvěle,“ pochválí Chris Jules.

„Řekni mi něco, co ještě nevím,“ odpoví.

„Ehm, přinesl jsem ti tohle...“ Podá jí kytici.

„Jé... díky za těla zavražděných rostlin.“

Delilah si odkašle.

„Jules!“

Jules obrátí oči v sloup. „Chci říct, páni, ty jsou ale krásný.“ Otočí se ke mně. „Edgare, slintáš.“

Odtrhnu pohled od Delilah a holky vyrazí ke dveřím. Chris mi položí ruku na předloktí. „Nenávidí mě.“

„Ne, taková ona prostě je,“ řeknu po chvilce.

Delilah vybrala restauraci, která jako by vypadla z knížky. Stoly jsou rozestavěné mezi stromy, v jejichž korunách září malá světýlka. Procházíme kolem kamenných nádob s hořícími ohníčky a kolem číšníků v naškrobených bílých zástěrách.

Když dorazíme k našemu stolu, vysunu Delilah židli. „Má paní,“ zamumlám a Delilah se na mě šťastně usměje.

Chris už skoro sedí, ale okamžitě vyskočí a začne tahat za Julesinu židli, i když ta na ní už napůl sedí. Jules si ho nepřátelsky měří. „Myslíš, že si nedokážu sednout sama?“

„N-ne, vypadáš dost schopně,“ koktá Chris a schová se za jídelní lístek.

„Co je tohle místo zač, Delilah?“ ptá se Jules a začne předčítat jednotlivá jídla. „Kandovaný celer s citronovoverbenovou pěnou a crème brûlée. Co to je vůbec za slovo?“

„Buď zticha,“ oboří se na ni Delilah. „Tohle je jediná nóbl restaurace, kde mají vegetariánská jídla.“

„Ty jsi vegetarián?“ zeptá se Chris.

Jules se narovná. „Nejsem zastánce zabíjení bezbranných zvířat jenom proto, že lidi mají chuť na flákotu z grilu... takže jo, jsem.“

„Flákotu z grilu?“ zopakuju.

„Myslí tím steaky a hamburgery,“ vysvětluje Delilah. „Dělá z toho zbytečný drama.“

„Zbytečný drama?“ namítne Jules. „Odkud si myslíš, že je maso, který jíš?“

Zamrkám. „Z ledničky?“ Na zámku se nám jídlo prostě vždycky... objevilo. Tady Jessamyn vždycky vyrazí do obchodu a vrátí se s nákupem.

„Z krav,“ prohlásí Jules. „Maso pochází z krav.“

Vyvalím oči. „Cože?“ vyhrknu. „V království jsem znal všechny krávy jménem. Necháváš mě jíst naše mazlíčky?“ zašeptám Delilah.

„To na Cape Codu žijete v úplný bublině?“ diví se Chris a otočí se k Jules. „Víš, co se o vegetariánech říká, ne? Jsou to vegani, kterým chyběla vajíčka,“ pronese s úsměvem. „Já nejím maso od dvanácti.“

„Fakt?“ měří si ho pochybovačně Jules. „Ty jsi vegan?“

Chris se zakloní. „Dělám spoustu věcí, který bys do mě neřekla.“

„No, v tom případě je dobře, že máme celej večer,“ odpoví Jules a poprvé za celou dobu se usměje.

K mému překvapení se Jules a Chris od sebe během večeře ani nehnou. Povídají si úplně o všem, o nejlepším sci-fi filmu natočeném podle knížky i o nechutném jídle ve školní jídelně. Chris teď vykládá něco o souhvězdích. Prý je každý večer pozoruje ze svého pokoje dalekohledem. „Támhle je Orion,“ poučuje Jules. Zvedne jí ruku a navede ji správným směrem. „A támhle souhvězdí Velkého psa. Poznáš to podle Psí hvězdy. Taky se jí říká Sirius.“ Podívá se jí do očí. „Je to nejjasnější hvězda na noční obloze.“

„Tohle se fakt povedlo, co?“ zašeptá Delilah.

„Přiznávám, že mě překvapuje, že se mu Jules líbí,“ zamumlám. „Divím se, že se líbí vůbec někomu.“

Delilah se zasměje. Číšník se vrátí a položí přede mě malý stříbrný tácek se soupisem čísel. „Díky, ale radši bych si dal rakvičku.“ poprosím slušně.

„To je účet,“ vysvětluje Delilah.

Najednou mi všechno dojde. Už chápu, proč mi Jessamyn tiskla do dlaně papírové bankovky, než jsme vyrazili, a říkala, jak gentleman vždy platí.

Chris vytáhne peněženku. „Dáme to napůl,“ navrhne a prohlíží si účtenku.

Počkám, až na tácek položí peníze, a vylovím stejnou částku. Pak si stoupnu, odtáhnu Delilah židli a podám jí ruku.

Chris pomáhá Jules do saka. „Znám jednu cukrárnu, kde dělají úplně božský veganský muffiny,“ vykládá. „Mohli bychom si tam dát zákusek.“

Vzpomenu si na rakvičku, kterou jsem nedostal. „To zní skvěle!“

„Nezní!“ skočí mi do řeči Delilah. „Vyrazíme domů.“

„Ale já mám muffiny rád...“

Zavěsí se do mě. „Tak ti je doma upeču,“ slibuje. „Necháme je chvilku o samotě,“ dodá tiše a otočí se ke Chrisovi. „Hodíš pak Jules k nám, že jo?“ zeptá se.

„Jasně,“ přikývne Chris.

Dojdeme společně na parkoviště a Chris a Jules odjedou v Chrisově autě. „Vyrostli tak rychle,“ vtipkuje Delilah a chytne mě za ruku. „Pojď. Třeba si stihneme promluvit s Orvillem, než se vrátí.“

Nechám se odtáhnout k autu. „Ale slíbila jsi mi muffiny...“

Dům máme téměř jen pro sebe. Paní McPheeová byla pryč, když jsme odcházeli, a ještě se ze schůzky s doktorem Ducharmem nevrátila. Ve dveřích nás přivítá Frump. Chvilku tancuje na trávníku před domem, než nám dojde, že se nemáme dívat. Pak se všichni sejdeme v kuchyni a Delilah se pustí do hledání nějakého instantního zákusku. Nasype směs do mísy, přidá dvě vajíčka, trošku oleje a vody. Prý z toho vznikne něco jedlého. Zatímco se těsto peče v troubě, přemýšlíme nahlas, jak se asi mají Jules s Chrisem.

„Tohle jsem vůbec nečekala,“ přizná Delilah. „Jules se naposledy líbil týpek, co byl potetovaný od hlavy až k patě a měl ochočeného sokola. V porovnání s ním je Chris úplný... slušňáček.“

„Přitažlivost se neřídí logickými pravidly,“ odpovím a usměju se na Frumpa. „Vždyť tenhle je zamilovaný do Seraphimy.“

Frump se ke mně otočí a zavrčí.

Trouba začne zvonit a Delilah z ní vyndá svůj výtvor. Ukrojí kousek a podá mi ho. Opřu se o kuchyňskou linku a vychutnávám si tu vůni. Muffiny to sice nejsou, ale voní to božsky.

„Spokojenej?“ ptá se Delilah.

Odložím koláč, zvednu ji do vzduchu, posadím na kuchyňskou linku a stoupnu si mezi její nohy. Nakloním se k ní a začnu ji líbat. Obejme mě a Frump začne štěkat. „Moc,“ odpovím s úsměvem.

Frump mě chytne za tričko a snaží se mě odtáhnout pryč. „Dobře, dobře, zalezeme si do pokoje,“ zvedne Delilah v omluvném gestu ruku, seskočí z linky a hodí Frumpovi kousek koláče. „Když už jsme u toho, pojďme pro knížku.“

Okamžitě si vzpomenu, že jsem Edgarovi pořád ještě neřekl o jeho mámě.

Frump napochoduje do Delilahina pokoje, stoupne si na zadní a shodí knížku z poličky. Přinese ji Delilah a vrtí ocasem. „Díky,“ řekne a otírá z ní sliny. „Tak se podíváme, kde je Orvillovi konec.“

Otevřu pohádku a překvapeně zjistím, že uvnitř panuje úplný zmatek. Za mých časů jsme vždycky byli na svých místech a připravení na náhodného čtenáře. Tentokrát jsem ale přistihl postavy nepřipravené. Na stránce jedenáct si víly v čarovném lese pletou copánky. Na stránce třicet jedna se trollové nenamáhají opravit svůj most. Mořské panny na stránce dvacet sedm vůbec nejsou a opalují se na Nekonečném pobřeží.

Uvědomím si, že když jsem byl v knížce, všechno běželo jako na drátku, protože Frump rozdával rozkazy. Pohlédnu na něj. Zavrtí hlavou a obrátí oči v sloup. Jako kdyby říkal: amatéři.

Listuju knížkou a snažím se najít Edgara, ale nikde ho nevidím, což je zvláštní, protože hraje hlavní roli a měl by být v podstatě téměř na každé stránce. Na Mýtině jednorožců najdeme Sockse. Společně s Humphreym se rozvalují na zádech a pozorují plující mraky. „Socksi,“ pozdravím ho a kůň vyskočí na nohy.

„Ahoj Ollie,“ zařehtá. „Neslyšeli jsme tě přijít.“

Humphrey se posadí a celý se třese nadšením. „Tohle je můj nový nejlepší kamarád. Je to ten největší pes, jakého jsem kdy viděl.“ Otočí se k Socksovi. „Mám tě rád.“

Socks se rozplývá nadšením. „A já tebe.“

„To se mi snad jenom zdá,“ povzdechnu si. „Kde je Edgar?“

„Nevím, Ollie. Celý den jsem ho neviděl.“

„Tak kdo řídí knížku?“

Socks zařehtá. „Asi nikdo,“ odpoví. „Od té doby, co zmizel Frump, si všichni dělají, co chtějí.“

Frump na knížku zaštěká a Socks si ho všimne. „Ahoj!“ vykřikne. „Vypadáš skvěle. Koukám, že na těch řečech o tom, jak tam u vás každý ztloustne, není ani zbla pravdy...“

„Socksi, kde najdu Orvilla?“ skočím mu do řeči.

„Nechává si čistit zuby,“ odpoví Socks.

„Díky, držte si klobouky.“ Humphrey se packami chytí Sockse a já začnu listovat na stránku třicet sedm, kde se kapitán Crabbe sklání nad Orvillem sedícím ve velitelském křesle vesmírné lodě. „Zdravím tě, chlapče,“ zamumlá kapitán Crabbe zpoza papírové roušky.

Orville se snaží něco říct, ale má pusu plnou nástrojů.

„Jen chviličku. Tak. Vypláchnout,“ rozkazuje kapitán Crabbe a přidrží mu u pusy kelímek. Orville ho poslechne a pak odhalí zářivě bílý úsměv. „Přicházíš o hodně, Olivere. Tahle nová vesmírná křesla jsou mnohem pohodlnější než ta stará pirátská.“

„Orville, nějaký pokrok?“ vyhrknu.

Orville zavrtí hlavou. „Tohle je moje první volná chvilka od té doby, co jsi tu byl naposledy – a to jsem se už dvakrát přeobjednal. Měl jsem na starosti důležitější věci.“ Vymění si pohled s kapitánem Crabbem. „Knížce se všechny tyhle změny moc nelíbí,“ přizná. „Začíná se rozpadat.“

Kapitán Crabbe mu skočí do řeči. „Chce říct, že se trochu pářou švy.“

„Co se děje?“ zeptám se.

Orville se posadí a strhne si roušku. „Na Nekonečném pobřeží se objevila jáma, která do sebe vtahuje stromy z Čarovného lesa. Už se do ní propadlo pět vílích domečků.“

„Včera se zhroutila část Pyrovy jeskyně. Naštěstí nebyl doma, když se to stalo.“

„Copak se knížka neopravuje jako vždycky?“

„V tom je ten problém, chlapče,“ vysvětluje kapitán Crabbe. „Neopravuje se od té doby, co Frump zmizel.“

„Jako kdyby se toho změnilo tolik, že knížka opravy vzdala,“ přemýšlí nahlas Orville.

„S kým to mluvíte?“

Jakmile zaslechneme Jules, Delilah i já ztuhneme. Vejde do místnosti oblečená v Chrisově bundě. Orville a kapitán Crabbe na sebe vyděšeně koukají a neví, co mají dělat. Dřív všichni věděli – i díky Frumpovým příkazům, že když dorazil nový čtenář, mají nastoupit na začátek, ale teď není na svém místě nikdo.

„To je dobrý,“ uklidňuje je Delilah a přitiskne si knížku k tělu. „Jules, pamatuješ, jak jsem ti kdysi říkala, že postavy v té pohádce, kterou jsem četla pořád dokola, se mnou mluví?“

Jules si ji pozorně změří. „Jo.“

„Tenkrát jsi říkala, že mi to věříš.“

„To jo... ale to se nejlepším kamarádkám tak říká,“ namítne Jules. „Odkývala bych ti i to, kdybys mi řekla, že poletíš na dovolenou na Měsíc.“

„Myslela jsem to vážně,“ pokračuje Delilah. Otočí knížku k Jules. Kapitán Crabbe a Orville váhavě zamávají.

Jules jí vytrhne pohádku z rukou. „To není možný,“ mumlá překvapeně, otáčí knížku vzhůru nohama a vší silou s ní třese.

„Prosím, přestaň,“ piští Orville.

„Kde jsou baterky?“ dožaduje se odpovědi Jules a prohlíží si tiráž. „To má být nějaká nová generace elektronických čteček, nebo co?“

Otočí knížku vzhůru nohama a Orville a kapitán Crabbe se jako hromádka neštěstí krčí ve spodním rohu.

Najednou se stránka sama zvedne a otočí se. Další stránka udělá to samé. Stránky samy sebou listují jako postupující vlna.

„Co se děje?“ zašeptá Delilah.

Nemám tušení. Tohle se ještě nikdy nestalo.

Pohyb se zastaví na úvodní stránce, kde jsou uvedeny copyrighty. Neprobádané území – prázdný prostor s malými obláčky písmen, které vrhají stíny na zem. Z ostatních stránek to je sem kus cesty, a protože tady nejsou žádné hory, stromy, řeky ani zámky, není důvod sem chodit. Většina postav úplně zapomněla, že tahle stránka existuje.

Jules se na nás podívá a oči jí září. „Tenhle večer je čím dál tím lepší,“ prohlásí a v tu ránu zmizí.

EDGAR

Já ho zabiju.

Od Frumpova zmizení uběhly už dva dny a od té doby se snažím zbavit tohohle blbýho psa, kterej se mě drží jako klíště.

„Miluju sušenky,“ povzdechne si Humphrey a poskakuje vedle mě. Celý se třese nadšením. „Delilah mi dávala sušenky. Je to moje oblíbený jídlo. Máš rád sušenky? Měli bychom si nějaké obstarat.“

„Dáš se ztlumit?“ vyjedu na něj.

Přidám do kroku a snažím se mu kousek utéct. „Zahrajeme si hru, co ty na to?“ navrhnu.

„Hru? Miluju hry!“

„Překvapivě!“ ušklíbnu se. „Tahle se jmenuje Spočítej všechny zámecké místnosti.“

„To zní zábavně. Použijeme frisbee? Frisbee já mám moc rád.“ Sedne si na zadek a vyplázne jazyk. „Jednou jsem snědl botu,“ dodá.

„No a?“

„Zvracel jsem.“

Pomalu přikývnu. „Tak jo. Zpátky k naší hře... Až napočítám do tří, vyrazíš spočítat všechny místnosti na zámku, pak se vrátíš a řekneš mi, kolik jich je. Připravenej? Jedna... dvě... běž!“

Humphrey se ani nehne.

„Na co čekáš?“

„Neřekl jsi tři.“

„Bože. Tři,“ povzdechnu si a Humphrey jako střela vyběhne kamenné schodiště. Drápky mu škrábou o zem, když zatočí za roh.

Okamžitě vyrazím na druhou stranu a zalezu do komůrky, kde jsou uložené smetáky. Ve tmě přemýšlím, jak dlouho tady budu muset zůstat, než mě Humphrey přestane hledat. Zjistil jsem, že u jedné věci vydrží ani ne jednu nanosekundu, ale opatrnosti není nikdy dost. Přísahám, že to hloupý zvíře má snad nějaký radar. Pokaždý, když si myslím, že jsem mu utekl, se zničehonic objeví a vrtí ocasem.

Pomalu si přivykám na tmu a rozeznám skříňku se složenými prostěradly a ručníky. Prostěradla ve spodních poličkách na sobě mají malé fialové kytičky. Takové má vždycky na posteli máma. Dveře do komůrky se otevřou. Zklamaně si povzdechnu, když si pomyslím, že mě Humphrey zase našel, ale stojí přede mnou královna Maureen. Zamrká a pozdraví. „Ahoj zlato. Dosáhneš na tamhleten smeták?“

Podám jí koště a čekám, že se začne ptát, proč se tady schovávám uprostřed dne, ale buď ji to nezajímá, nebo se tady takové věci dělají běžně. „Měj se hezky,“ loučí se Maureen. „Dej mi vědět, kdybys měl hlad...“

„Šššš,“ napomenu ji. „Snažím se schovat Humphreymu.“

„Aha, chápu,“ odpoví. „V tom případě úspěšné schovávání.“

Než stihne zavřít dveře, ozve se hlasitá rána a celý zámek se otřese. Vylezu z komůrky a na chodbě okamžitě zahlédnu Humphreyho. Sedí tam s ocasem mezi nohama. „Něco se děje v kuchyni,“ zašeptá. „Mám tě tak rád.“

Je snazší vymýšlet, jak v bitvě porazit Zorga než zabavit Humphreyho dostatečně dlouho, abych měl chvilku pro sebe. „Humphrey,“ zavolám a mávám hračkou, kterou víly vyrobily z větviček, žaludů a sena. „Chytej!“

Hodím ji vší silou až na samý okraj knížky.

„Pane jo, pane jo, pane jo!“ štěká Humphrey a řítí se za ní. Za chvíli je zpátky s hračkou mezi zubama. Prudce zatřese hlavou a položí si ji k tlapkám. „Tuhle hračku miluju z celého srdce,“ rozplývá se a kouše do ní. „Láskou bych ji snědl.“ Tahá za ni a přežvykuje. „Miluju ji... miluji ji... miluji ji... To ne, umřela.“ Odstoupí od hromádky, která byla ještě před chvilkou jeho hračkou, a nešťastně se na mě podívá.

„Fajn,“ povzdechnu si. „To trvalo třicet vteřin.“ Třeba ho dokážu unavit. „Nepůjdeme se proběhnout?“

„Jsem nejrychlejší na světě,“ chlubí se Humphrey a pádí do další kapitoly. Běžím za ním. Řítí se přede mnou, ale vždycky se vrátí, aby se ujistil, že jsem mu nikam nezmizel. V Čarovném lese zavětří, skloní čenich k zemi a proplétá se mezi stromy za stopou. Čubičkou přeplave moře a několikrát oběhne Orvillovu chatu. Na úpatí Špičaté věže se zastaví a prudce oddechuje. „To byla zábava. Já chci znovu. Vůbec se mi nezavírají oči. Vůbec se mi nechce spát.“ Svalí se na bok a začne chrápat.

„Konečně,“ oddechnu si. Nejspíš mám míň než minutu, než se zase vzbudí a budu muset vymýšlet nové způsoby, jak ho zabavit. Zabloudím pohledem k věži, která se tyčí přede mnou.

Psi neumí šplhat.

Chytnu se kamenného útesu, který vede vzhůru, a snažím se najít záchytné a opěrné body. Vytáhnu se nahoru a postupně stoupám k vrcholu. Snažím se nevnímat závrať, která se mě zmocní, jakmile pohlédnu dolů na rozbouřené vlny.

Po chvilce vylezu až k otevřenému oknu věže, v níž je v knížce uvězněná Seraphima, skočím dovnitř a jak široký tak dlouhý se rozplácnu na zemi.

Díkybohu, pomyslím si. Klid a ticho.

„Co ty tady děláš?“ ozve se z peřin na druhé straně místnosti tlumený hlas.

„Seraphimo?“ mžourám.

Takhle jsem ji ještě nikdy neviděl. Má na sobě noční košili a každou ponožku jinou. V jejích vlasech jako by se schovávala drobná lesní zvířátka. Nejspíš se už pár dní nesprchovala. „Ehm, jsi v pořádku?“ zeptám se.

„Nejsem,“ zavzlyká a rozpláče se. „Nevím, co se to se mnou děje. Nikdo mi v noci nenechává na polštáři kousky čokolády. Někam se mi zatoulaly pantoflíčky. Přede dveřmi na mě nečeká snídaně. A už si ani nevzpomínám, kdy mi někdo řekl, že mi to sluší.“

V tu chvíli si vzpomenu, jak mi Frump jednou vysvětloval, že musí jít Seraphimě ustlat postel, aby dál žila v domnění, že je skutečná princezna. Tomu se říká láska? Nechávat někoho žít v omylu, protože víte, že je díky tomu šťastný?

„Víš, co potřebuješ? Změnit prostředí. Snažím se zbavit psa –“

Seraphima začne kvílet ještě hlasitěji. „Stýská se mi po Frumpovi!“

„Věř mi, že nejsi sama,“ zamumlám. „Hele, znáš v týhle knížce nějaký pořádný skrýše?“

Přestane brečet a dvakrát zamrká. Nadzvedne peřinu a vysmrká se do ní. „Počkej chvilku,“ poručí mi, sleze z postele a zmizí za paravánem. Otočím se k ní zády, tváře mi úplně hoří. Když si sundá noční košili, zahlédnu obrysy jejího nahého těla. O chvilku později se vynoří ve zmuchlaných, špinavých šatech. Jednu botu má modrou a druhou zelenou. Vlasy si sčesala do rozcuchaného drdolu. Ani ho nemá uprostřed a čouhá jí z něj půlka vlasů. „Vypadám aspoň trošku k světu?“

„Ehm, jasně.“

Svěsí ramena. „Stejně na tom nezáleží, když se nemám komu ukazovat.“

Vyhlédnu z okna a zjistím, že se Humphrey začal probouzet. „Musíme si pospíšit. Nemusím lézt zpátky dolů, že ne?“

„Já většinou skáču.“

„Zbláznila ses?“

„Rapscullio je strašpytel a taky to zvládne.“ Vyhrne si sukni, přehodí jednu nohu přes parapet a s úsměvem skočí.

„Seraphimo!“ vykřiknu. Chvilku zaváhám. Dívám se na vlny, které se rozbíjejí o balvany, a na její tělo, které se stále zmenšuje. Pak skočím za ní.

Tohle hraní si na hrdinu stojí za prd.

Neuvěřitelnou rychlostí se blížím k zemi. Takhle umřu, pomyslím si. Před očima mi běží všechno, po čem se mi bude nejvíc stýskat: moje máma, premiéra nových Star Wars, masové kuličky a špagety...

Zůstanu viset pár centimetrů nad zemí a ostrými balvany. Jako kdybych se houpal na elastickém laně, které se ale nezačne vracet zpátky nahoru. Visím na místě a otočím se k Seraphimě, která je na tom úplně stejně jako já. Pomalu zvedne nohu a malými krůčky docupitá na zem. „Tak co bude?“ dívá se na mě. „Čekáš na pozvání?“

Zhluboka se nadechnu a skočím. Dopadnu na obě nohy. Jsem úplně v pořádku. „Kam dál?“

„Pojď za mnou,“ vybídne mě Seraphima. Chytne mě za ruku a rozeběhne se. Jako vítr se ženeme stránkami a zastavíme se až na zasněžené pláni. Tak to tady vypadá. Kam oko dohlédne, není vůbec nic, ale zima tu není.

„Kde to jsme?“ divím se.

„Za úvodní stránkou,“ odpoví Seraphima. „Byla jsem tady jenom jednou.“

Udělám krok vpřed a celý se nakloním doprava. Dál musím jít takhle nakřivo. Podívám se nahoru a hlavou se otřu o písmenka, která visí nízko nade mnou.

Kurzíva, že mě to nenapadlo hned.

Seraphima taky hledá rovnováhu. Panuje kolem nás úplné ticho. Jsme jako ve vakuu.

„Tohle je dokonalý. Tady mě Humphrey nikdy nenajde.“ Hlas se mi rozléhá, jako kdybych byl na dně kaňonu. „Jak jsi to tady našla?“

„Náhodou. Jednou mi na tváři vyskočil… pupínek,“ přizná Seraphima. „Nemohla jsem vystát představu, že by mě tak Oliver viděl, a tak jsem se snažila utéct co nejdál od něj a skončila jsem tady. Není snadný být pořád dokonalý.“ Její pozornost upoutá malý pulzující kruh kousek od nás. „Co to je?“

Vypadá to jako poklop od kanálu. Seraphima vyrazí po diagonále blíž k poklopu, ale uklouzne. V princeznovských pantoflíčkách nemá téměř žádnou stabilitu, a tak klouže po bílé stránce až ke kapce inkoustu. „Pomoc!“ vykřikne. „Edgare!“ Nehty zarývá do prázdného prostoru.

Opatrně vysunu dopředu jednu nohu a zkouším stabilitu. Pak pomaličku udělám krok dopředu. Bojím se, že taky každou chvíli uklouznu. Připadám si jako ve světě neviditelných skluzavek. Podaří se mi připlížit se blíž a natáhnout ruku. „Seraphimo, chyť se mě!“ volám.

Natáhne se ke mně a letmo se dotkne mých prstů. To stačí k tomu, že ztratím rovnováhu. Seraphima přímo přede mnou spadne do černého víru. Natáhnu ruku a připravuju se na náraz. Vtom si uvědomím, že točící se vír je písmeno C obklopené kruhem.

Propadnu přímo středem symbolu copyrightu.

A přistanu na zádech do haldy nejrůznějšího harampádí.

Jsou tu lahvičky od lektvarů, meče i brnění. Socha zlatého leoparda se smaragdově zelenýma očima z diamantů. Kočárek, pouta, štos matrací, skleněný střevíček, džinova lampa a červený plášť. Kolovrátek a stonek fazole, který je tak vysoký, že ani nedohlédnu na konec. Kupy mincí, mapy vedoucí k pokladu, kola, na kterých nikdo nejezdí, napůl vypuštěný horkovzdušný balon a černý klobouk, jaký nosí čarodějnice. U jedné strany je knihovna, která se táhne do nekonečné dálky. Je plná stočených svitků a označená mosaznou cedulkou s nápisem ALTERNATIVNÍ KONCE. Jeden vytáhnu a čtu nahlas:

A Rapscullio a královna Maureen

spolu žili šťastně až na věky.

„Páni,“ vydechnu a rozhlížím se kolem.

„Edgare?“ ozve se Seraphima z haldy ukradených šperků.

Odtáhnu z cesty pirátskou truhlu a vysvobodím ji ze záplavy šňůr perel. „Co je tohle za místo?“

„Je to velikonoční vajíčko,“ odpovím. „Tvůrci počítačových her někdy schovají do hry vtipy nebo vzkazy pro hráče. Když je hráči najdou, otevře se jim další úroveň nebo třeba tajná zkratka.“ Obdivně se rozhlížím kolem sebe. „Myslím, že jsme našli tajný vchod do máminy představivosti. Všechny tyhle příběhy četla, než vytvořila ten náš… jsou tady i všechny zápletky, které se nakonec rozhodla nepoužít.“

Vím, že tahle místnost nemá konce. Ať už jsme se ocitli kdekoliv, je to tu stejně nekonečné jako máminy sny.

Seraphima se natáhne pro kožich a vklouzne do něj. Jakmile si ho oblékne, kapuce se jí utáhne kolem krku a na hlavě se jí rozsvítí dvě žluté oči. „Sundej si ho!“ vyhrknu a snažím se ho z ní strhnout, ale kožich se nechce vzdát. Spadneme dozadu a přistaneme na jedné hromádce. Seraphima mi vrazila koleno přímo do hrudníku. „Na nic nesahej,“ procedím skrz zaťaté zuby. „Nevíme, co to je za věci a co by mohly provést s příběhem, kdybychom je probrali ze spánku.“

Seraphima se zklamaně zamračí a sleze ze mě celá zamotaná do svých hedvábných spodniček.

Vstanu ze země a vtom si všimnu obrazu.

Je na něm král se zlatou korunou a sametovým pláštěm s hermelínovým lemem. V jedné ruce drží zlaté jablko a ve druhé houpe miminko.

Tenhle obrázek znám. Když jsem ho ale viděl naposled, stál na mámině pracovním stole. Muž na obrázku neměl korunu, ale kšiltovku. Místo královského pláště měl na sobě dres bostonského baseballového týmu Red Sox a džíny. Zlaté jablko bylo jenom obyčejný baseballový míček a miminko, které houpal v náruči, jsem byl já.

Nemůžu od tváře svého táty odtrhnout oči. Možná proto si nevšimnu, že se Seraphima blíží k další hromádce haraburdí. „Jéé, to je pěkný!“ rozplývá se a zvedne malou smaltovanou krabičku s víčkem. Na víčku je stříbrným krasopisem napsáno Po čem srdce touží.

Seraphima krabičku otevře. Uvnitř se skrývá maličká dóza s růžovým leskem na rty. „Seraphimo, polož to!“ volám na ni, ale je pozdě. Namočí prst do lesku a nanese si ho na rty.

Celá se otřese a otevře pusu. Ze rtů jí stoupá dým a vytvoří pět písmen: FRUMP.

Kouř se svíjí jako had, obmotává se jí kolem celého těla, od hlavy až k patě, až ji celou pohltí. Volám její jméno, přiskočím k ní a snažím se ji osvobodit a zachránit.

Když se dým rozplyne, pustím ji. „Jsi v pořádku?“ zeptám se, ale vzápětí se zase leknu.

Stojí přede mnou holka s modrými vlasy, piercingem a bagančaty. „Co jsi sakra zač?“

ČÁST DRUHÁ

Čtenáři, věříš v Osud?

Věříš, že pro každého z nás je někde připravený nějaký velkolepý plán? Že naše životy jsou vepsané ve hvězdách? Že naše životy mají předem napsaný scénář?

Pokud ano, pak se všichni můžeme považovat za herce… a naše životy za příběhy.

Nebo možná věříš v to, že o své budoucnosti nemáme nejmenší tušení. Proplouváme životem od jednoho dobrodružství k druhému. Naše kroky neřídí žádný plán, ale jen pouhá náhoda.

Naše životy sice možná působí náhodně a chaoticky – ale třeba to autor našeho příběhu zamýšlel.

DELILAH

Ve chvíli, kdy Jules zmizí, se mým pokojem prožene prudký závan větru. Roztřese komodu, rozhází ustlanou postel a strhne plakáty ze zdí. Něco mě uhodí do obličeje a skutálí se na zem. Natáhnu se po neznámém předmětu a zjistím, že to je korunka posázená drahokamy. Vzápětí se na podlaze objeví Seraphima zamotaná do hedvábných tylových spodniček a rozcuchaných blonďatých vlasů.

Chytnu ji za ramena a zvednu ze země. „Co jsi provedla s mojí kamarádkou?“

Nechápavě se na mě dívá. „Já – já nevím. Nanášela jsem si lesk na rty a najednou jsem se ocitla tady.“ Zabloudí pohledem za mě, spatří Frumpa a rozpláče se. „Bylo to hrozný! Bez tvého vedení zavládl úplný chaos. Služebnictvo opustilo zámek a nikdo se o mě nestaral! Musela jsem si sama česat vlasy,“ zašeptá stydlivě.

Frump zakňučí a Seraphima přikývne. „To je od tebe milé, ale vím, že nevypadám tak dokonale jako obvykle.“

„Cože?“ skočí jí do řeči Oliver. „Ty mu rozumíš?“

Seraphima se mu vrhne do náruče a já i Frump ztuhneme. „Ollie!“ vykřikne. „Ty jsi tady taky? Tohle je to nejlepší překvapení, jaké jsem kdy zažila!“ Zatleská a usměje se. „Děkuju vám, že jste přišli. Netušila jsem, že tohle plánujete. Narozeniny navíc mám až za měsíc –“

„Tohle není narozeninová oslava,“ přeruší ji Oliver.

Frump zaštěká a Seraphima se začervená. „Říká, že vypadám sotva na šestnáct,“ překládá.

„Jak to, že mu rozumíš?“

„Ollie, co sis myslel , že princezny celé dny dělají? Žiju ve věži. Čtyři roky byl mým nejlepším přítelem pták. Rozumím řeči zvířat. Až na ryby. Ty vždycky strašně mumlají.“ Podívá se na mě. „Služko? Napustila bys mi vanu? Mám za sebou velice náročný den.“

„Seraphimo, přestaň, tohle je Delilah .“

„Aha, promiň,“ usměje se na mě. „Delilah? Napustila bys mi vanu? Mám za sebou velice náročný den.“

Překřížím si ruce na prsou. „Nejsem její služka.“

Frump vyběhne z pokoje a vzápětí v koupelně začne hučet voda. Přicupitá zpátky a vrtí ocasem. „Děkuju, Frumpe.“ Seraphima nadzvedne obočí a podívá se na Olivera. „Tvoje služebnictvo by tě mělo víc poslouchat, Olivere.“

S těmi slovy odkráčí z místnosti. „Delilah, pojď se o mě postarat.“

Vrhnu naštvaný pohled po Oliverovi.

„Prosím,“ žadoní. „Dneska výjimečně.“

Odejdu do koupelny. Seraphima tam stojí s nataženýma rukama. Zatnu zuby a rozvážu jí šaty. „Dobrý?“

Seraphima si odkašle. Má na sobě jen tenkou spodničku, kterou si nedokáže svléknout sama. Přetáhnu jí bavlněnou košilku přes hlavu a Seraphima se ke mně nahá otočí. „Jsi zlato,“ culí se, a než stihnu uhnout, vděčně mě obejme.

Fakt jsem nepotřebovala vědět, že bývalá holka mýho kluka je dokonalá úplně celá. Od hlavy až k patě.

Nechám Seraphimu ve vaně (jak ji tak znám, tak se nejspíš utopí) a zamířím zpátky do svého pokoje. Oliver drží v ruce knížku, která předtím Jules vyletěla z rukou, když zmizela. „Tomu nerozumím,“ diví se. „Jak to myslíte, že je nemůžete najít?“

Nakouknu mu přes rameno a zahlédnu Orvilla, jak vrtí hlavou. „Vyhlásili jsme po nich pátrání, ale víly a Socks už prohledali všechny stránky a každé zákoutí, a jako by se po nich zem slehla.“

„Pohádka není dlouhá,“ vložím se do rozhovoru. „Rockerka s punkovou vizáží se navíc v pohádce těžko ztratí, ne?“

„Rapscullio maluje plakáty s jejich portréty a mořské panny prohledávají mořské dno. Slibuju, že vám dáme vědět, jakmile zjistíme víc.“

„Jak nám dáte vědět?“ podotkne zoufale Oliver. „Kouzelný malířský stojan je rozbitý.“

„To je pravda,“ zamyslí se Orville.

„Budeme vás průběžně kontrolovat,“ navrhnu.

Frump zakňučí.

„Co máte dělat se Seraphimou?“ zopakuje Orville.

Oliver se zamračí. „To jsem fakt jedinej , kdo nerozumí psům?“

„Nejlepší asi bude, když dáte pozor, aby se do ničeho nepřipletla,“ pokračuje Orville. „S tím ty, Olivere, už máš bohaté zkušenosti, nemýlím-li se?“ pronese šibalsky.

Oliver knížku opatrně zavře. Frump škrábe na dveře a dobývá se ven. Nejspíš chce hlídat před dveřmi do koupelny. „Olivere, tohle nezvládneme. Mám v pokoji úplně cizí holku – a zdůrazňuju cizí . To nám nemůže jen tak projít. A co mám říct Julesině mámě?“

Oliver se natáhne po Julesině iPhonu. Je zapojený do nabíječky a pomalu se nabíjí. „Jules jí to může říct sama, ne?“ navrhne. „Stačí použít tohle.“

„Jsi geniální.“ Vytrhnu mu telefon z ruky a napíšu Julesině mámě zprávu.

Můžu u Delilah zůstat celý víkend?

Se zadrženým dechem čekám na odpověď. Vzápětí se ozve cinknutí.

Máš hotový úkoly?

Jo , naťukám.

NEPONOCUJ.

„Tak, to bychom měli,“ prohlásí Oliver.

„Je to ale jenom dočasný řešení. Máme dva dny. Co když se Jules do té doby nevrátí?“

„Vrátí,“ uklidňuje mě Oliver.

„A co Seraphima? Jak mám mámě vysvětlit, že mám v pokoji místo Jules nějakou zmatenou princeznu?“

Vtom mě ale něco napadne. Je to divoký plán, ale možná bych mohla mámu – a koneckonců i všechny ostatní – přesvědčit, že Seraphima je zahraniční studentka. To by vysvětlovalo, proč nemá nejmenší tušení, jak tady věci fungují.

Otočím se k Oliverovi. „Řekneme všem, že je ze zahraničí.“

„Odkud?“

Zamyslím se. Jaký jazyk skoro nikdo nezná? To by mi tak ještě chybělo, aby se s ní někdo pokoušel mluvit v jejím rádoby mateřském jazyce. „Z Islandu,“ rozhodnu se nakonec.

Oliver přikývne. „To by skoro mohla být pravda .“

„Protože to je pravda.“

Z chodby se ozve štěkání a poté: „Haló! Delilah! Potřebuju usušit!“

Podívám se na Olivera. „To dělat nebudu. Myslím to naprosto vážně.“

Oliver se kousne do spodního rtu. „Jasně. No, možná bych jí mohl pomoct já –“

Strčím do něj tak prudce, že se zapotácí. „Na to zapomeň,“ procedím přes zaťaté zuby. „Do pondělí ať je pryč.“

Večer Oliver odejde domů a máma se ještě nevrátila z rande s doktorem Ducharmem, takže mám chvilku, abych si pořádně promyslela svou historku o Seraphimě, než ji budu muset představit mámě. Půjčila jsem jí svůj župan, aby si měla co obléknout přes svou tenkou košilku, a musela jsem jí stokrát pročesat vlasy kartáčem, o němž jsem přesvědčivě tvrdila, že je ze stoprocentně přírodních kančích štětin a je navlas stejný jako ten, který má ona ve své věži, i když to byl ve skutečnosti ten nejlevnější kartáč z drogerie.

„Tak jo,“ prohlásím. „Je načase jít spát.“ Zvednu spacák, který si Jules přivezla, a podám ho Seraphimě, ale ta ho nechá spadnout zpátky na zem. Povzdechnu si a natáhnu ho kolmo ke svojí posteli na matraci. „Tady to máš,“ vybídnu ji, aby si lehla.

Seraphima opatrně zvedne svou bavlněnou noční košilku a zlehka vstoupí na fialový spacák, jako kdyby to byl červený koberec. Celý ho přejde a vleze si do mojí postele. „Tohle je skvělý,“ pochvaluje si a zachumlá se do deky.

„Jo, skvělý,“ zamumlám. Zalezu do spacáku a vtom se přižene Frump, odrazí se ode mě, vyskočí na postel a lehne si vedle Seraphimy.

„Dobře se vyspi,“ popřeju jí.

„To já vždycky,“ odpoví vážně Seraphima. „Kvalitní spánek je základ. Dobrou noc i tobě,“ prohlásí a změří si mě pohledem. „Vypadáš, že bys pár hodin navíc potřebovala.“

Frump zakňučí a stočí se jí u nohou.

„Jsi tak milý,“ usmívá se na něj Seraphima. „Ale nepochybuju o tom, že bych mohla být ještě krásnější, kdybych chtěla.“

Ozve se další zakňučení a tiché štěknutí. Seraphima se začne chichotat.

„Samozřejmě že si vzpomínám. Vílám jsi poručil, aby na obloze nakreslily moje jméno, a královnu Maureen jsi pověřil, aby mi upekla můj oblíbený jablečný koláč. Přitom jsi jí zatajil, že jsi jablka ukradl v Rapsculliově sadu.“ Natáhne ruku a zamyšleně Frumpa hladí po čumáku. „Pamatuješ, jak jsem ti k narozeninám upekla sušenky, ale spálila jsem je tak, že byly celé černé, a tys je přesto snědl, protože jsi nechtěl, aby mi to bylo líto?“

Frump se k ní přikolébá blíž a začne jí olizovat tvář. Seraphima celá zčervená.

„Vždycky ses ke mně choval tak hezky, Frumpe,“ zašeptá. „Proč jsem si to uvědomila teprve potom, co jsi zmizel?“

Frump tiše zakňučí a Seraphima zavrtí hlavou.

„Na tom, jak vypadáš, mi nikdy nezáleželo. Věděla jsem celou dobu, že to ty mi k posteli chystáš pantoflíčky, že mi připravuješ snídani, rovnáš oblečení a pereš ložní prádlo. Tak jsi pes a co na tom? Díky tobě si připadám jako princezna, kterou jsem vždycky chtěla být.“

Asi bych je neměla poslouchat, ale když je slyším, musím se usmívat. Znějí jako my s Oliverem, když byl Oliver ještě v knížce a já si s ním celé hodiny zalezlá pod peřinou povídala. Kdyby nás někdo poslouchal, měl by pocit, že si povídám sama se sebou, ale ve skutečnosti to bylo jinak.

Usínám a poslouchám, jak Frump vrtí ocasem. Takhle zní opravdové štěstí.

Slunce se sotva přehoupne přes obzor, když mě probudí pronikavý pištivý zpěv. „Vstávej, vstávej, sluníčko… To je krásné raníčko… Malí ptáčci zpívají… nový den radostně vítají!“

Otevřu oči a zjistím, že Seraphima tancuje – fakt tancuje – po mém pokoji. „Co blbneš? Je teprve půl sedmý a  neděle .“

„Dobré ráno, služko. Jen jsem vítala nový den!“ Odeběhne k oknu a přitiskne dlaně ke sklu. „Je tak krásné ráno!“

Přikryju si hlavu polštářem. „Ještě je noc. Vrať se zpátky do postele, Seraphimo. Zopakujeme si to tak za čtyři hodiny.“

„Nemáš pravdu. Dáma vstává se sluncem…“ Seraphima se posadí k mému stolu a trylkuje jako slavík. Vydává ten nejprotivnější zvuk, jaký jsem kdy slyšela.

„Co. To. Děláš?“ procedím přes zaťaté zuby.

„Musím se rozezpívat. Jinak bych nemohla zpívat celý den.“

„Nechci, abys zpívala celý den!“ zakřičím.

Jakmile zvednu hlas, Frump zavrčí a Seraphima přikývne. „Já vím. Dělá strašný rámus.“

„Tak j á dělám rámus?“ zopakuju nevěřícně.

Seraphima si prohrábne dlouhé světle blonďaté vlasy a rozhodí si je na ramena. „Dneska mám náladu na drdol s rybími copy. Možná by šel ozdobit několika květy.“

Vylezu ze spacáku a začnu ji česat. „Udělám ti culík,“ prohlásím rozhodně.

„To je naprosto nepřijatelné,“ rozčiluje se Seraphima. „Řeknu Oliverovi, že se na služku vůbec nehodíš a měl by tě poslat pracovat do stájí.“

To byla poslední kapka. Vrhnu se na Seraphimu a skoro ji uhodím, ale Frump mě chytne zezadu za tričko a táhne mě pryč. Seraphima otevře okno a vykloní se ven. „Vstávej, vstávej, sluníčko –“

Okamžitě okno zabouchnu. „Přestaň! Ty jsi sice zvyklá na život ve věži, ale my neurození máme sousedy ,“ povzdechnu si. „Pojď se obléknout.“

Frump najednou ožije. Vyměníme si se Seraphimou letmý pohled a je rozhodnuto. Vezmu Frumpa za obojek a vytáhnu ho ven do chodby. Ze skříně vyndám podprsenku a kalhotky. „Zkus tohle.“

Seraphima se na mě podívá a vezme si podprsenku. Nasadí si ji na hlavu a zapne pod bradou jako čepec.

„Takhle ne.“ Sundám jí podprsenku z hlavy a přidržím si ji u hrudníku, aby pochopila, jak si ji má obléknout. „Sundej si noční košili a  tohle si nasaď sem ,“ vysvětluju.

Výjimečně mě poslechne. Pak se otočí a usmívá se. Prsa jí div nevykukují z košíčků.

Povzdechnu si. „ Jasně že máš větší prsa než já.“

Vylovím ze skříně co největší svetr. Ten, co nosím, když si připadám tlustá. „Sundej si podprsenku a obleč si tohle,“ poručím. „A choď s překříženýma rukama.“

Pak přes Skype zavolám Oliverovi. Doufám, že ho zvonění počítače probudí. Připotácí se před monitor celý rozespalý a rozcuchaný. „Proč jsi vzhůru?“ diví se.

„Protože naše princeznička je ranní ptáče. Udělám ti snídani, když dorazíš.“

Seraphima se zničehonic nakloní k mému počítači a přitiskne dlaň k obrazovce. „Olivere!“ vykřikne překvapně. „Jsi tak plochý !“

„Prosím, pospěš si,“ rozloučím se s Oliverem.

Seraphima odmítá opustit můj pokoj, protože legíny prý nejsou přijatelným oblečením pro ženu. Nakonec ji do kuchyně nalákám na jídlo. Do sedmi jí zvládnu uvařit omeletu, palačinky, slaninu a ovesnou kaši. Seraphima do sebe všechno nahází, jako kdyby byla bezedná.

Po chvíli přijde do kuchyně máma a má na sobě svoje nedělní oblečení – flanelovou košili a kalhoty od pyžama. „Jsi vzhůru brzo,“ diví se, když mě uvidí. Pak pohlédne na Seraphimu. „Myslela jsem, že tady bude spát Jules .“

„Ne, vzpomínáš si? Říkala jsem ti o Seraphimě,“ lžu. „Je to ta zahraniční studentka, která u nás bude pár dní bydlet. Mluvily jsme o tom minulý týden, když ses chystala na rande s Gregem. Ty mě vůbec neposloucháš!“

„Ehm – samozřejmě že si vzpomínám,“ odpoví máma. „Jenom jsem zapomněla, že to je už tenhle týden.“ Usměje se na Seraphimu a začne mluvit pomalu a hlasitě. „Odkud… jsi?“

„Je z Islandu, mami, není hluchá.“

Seraphima se k ní otočí. „Vy jste hostinská?“

„Hostinská… správkyně domácnosti… v islandštině to jsou strašně podobný slovíčka,“ skočím jí do řeči.

Seraphima natáhne ruku. „Vítejte v mé společnosti.“

Máma se zasměje. „Těší mě. Vítej v Americe,“ odpoví.

Vtom si všimne Frumpa, jak leží Seraphimě u nohou a čumákem se jí opírá o stehno. „Humphrey, kuš!“

„Mně nevadí. Jsme s Frumpem staří známí,“ brání ho Seraphima.

„Tomu bys nevěřila,“ skočím jí do řeči. „Na Islandu prý říkají všem psům stejně: Frump. Mně by to přišlo strašně matoucí, ale proč ne, že jo!“

„Jak dlouho tady budeš, Seraphimo?“ zajímá se máma.

„Nejdřív se musím vrátit zpátky na své místo v kni...“

„… ehm, v knihovně,“ skočím jí do řeči. „Musíme Seraphimě půjčit průvodce.“ S těmi slovy vytáhnu Seraphimu ze židle. „A pak půjdeme do obchoďáku.Koupit pár suvenýrů.“

Jakmile to řeknu nahlas, uvědomím si, že to je skvělej nápad. Nevíme, jak dlouho tady Seraphima bude a celou dobu rozhodně nemůže nosit jenom můj vytahaný svetr. Jestli se chci vyhnout dotěrným otázkám, musím v první řadě zařídit, aby aspoň vypadala normálně.

Máma si nalije kafe a sedne si naproti Seraphimě. „Vždycky jsem se chtěla na Island někdy podívat. Prý je to nádherná země. Jaké to je tam, kde jsi vyrůstala?“

„No, žila jsem sama ve věži s výhledem na oceán,“ pustí se do vyprávění Seraphima. „Viděla jsem odtamtud úplně všechno – piráty, draky, mořské panny –“

Od hrozící pohromy nás zachrání zvonek u dveří. Máma dojde otevřít. Oliver vstoupí dovnitř. Tváře má červené od větru. „Dobrý den, paní McPheeová,“ pozdraví. „Vy jste každým dnem mladší.“

Máma – moje máma – se začervená. „Lilo, kde jsi ho našla?“ vrtí nevěřícně hlavou. S hrnkem kávy v ruce odejde nahoru.

„Díky,“ políbím ho na tvář. „Zachránil jsi mě před vysvětlováním, proč Island vypadá jako scéna ze Hry o trůny .“

„Proč jsme si tuhle hru ještě nezahráli? Určitě o hodně přicházíme. Nepochybuju o tom, že bych vyhrál.“

„To neřeš,“ odpovím. „Pojďme zjistit, jestli už našli Jules.“

Když otevřu knížku, spatřím naštěstí Edgara na Nekonečném pobřeží. A vedle něj stojí Jules.

Aspoň myslím , že to je Jules.

Vypadá totiž úplně jinak. Má na sobě dlouhé šaty a místo bagančat balerínky – a to Jules tvrdí, že balet je jenom výmluva pro anorektičky. V modrých vlasech má stříbrné proužky.

„Jules?“ zašeptám.

„Tak jo,“ prohlásí a ukáže na Olivera. „Teď už mi to dává mnohem větší smysl.“

Seraphima si dupne svou drobnou nožkou. „To jsou moje šaty!“

„Zklidni hormon,“ zpraží ji Jules. „To je moje kamarádka.“

Do popředí vystoupí Orville. „Olivere, Edgar nám vyprávěl, kde byl. Myslím, že tě to bude zajímat.“

Edgar k nám zvedne hlavu. „Seraphima mě zavedla na stránku, kde jsou uvedena autorská práva. Chtěli jsme všemu na chvíli utéct.“

„Tam jsem nikdy nebyl,“ zamumlá Oliver.

„Já vím, ale o to teď nejde. Něco se stalo, když jsme tam byli.“ Zaváhá. „Našli jsme portál. Seraphima i já jsme propadli někam, kde to vypadalo jako tajná skrýš ukrytá mezi slovy. Ocitli jsme se v obrovském skladišti nápadů, myšlenek, obrázků a postav, které v knížce nejsou, ale moje máma o nich přemýšlela.“

Jeho máma o nich přemýšlela. Vyměníme si s Oliverem letmý pohled a okamžitě si vzpomeneme na Jessamyn.

Oliver si odkašle. „Edgare, musíme ti něco říct. Tvoje máma… upadla. Musela do nemocnice.“

Edgar nevěří vlastním uším. „Je v pořádku? Co se stalo?“

„Omdlela. Říkala, že celý den nejedla,“ vysvětluju. „Už je jí ale mnohem líp.“

Edgar se ale netváří příliš přesvědčeně. Začne po stránce přecházet sem a tam. „Musím se odtud dostat. Musím vědět, že je v pořádku.“

Kdyby Edgar opustil knížku, musel by se Oliver vrátit zpátky. Ve skrytu duše jsem tušila, že Edgar bude chtít zpátky domů, až se dozví, co se stalo. Jenže mi nedošlo, co tím ztratím.

Oliver se na mě podívá. Vím, že oba myslíme na to samé. „Možná existuje i jiný způsob,“ zašeptá a otočí se k Seraphimě. „Edgar říká, že to byl portál, je to tak?“

Seraphima zavrtí hlavou. „Byl to jen make-up.“

Tázavě nadzvednu obočí. „Edgare?“

„Má pravdu, skutečně to byl make-up. Ale na tý krabičce bylo napsáno Po čem srdce touží . Seraphima si nejspíš přála být s Oliverem, a proto se ocitla u vás.“

Podívám se na Seraphimu. Nespouští oči z Frumpa. Nepřála si být s Oliverem.

„To ale nevysvětluje Jules,“ namítnu.

„Vysvětluje,“ podotkne Oliver. „Humphrey si vyměnil místo s Frumpem a já s Edgarem. Postavy můžou knížku opustit jenom tehdy, když pohádka místo nich pohltí někoho jiného, kdo jim je natolik podobný, že je dokáže nahradit.“

A právě proto o něj přijdu.

Oliver a Edgar si sice jsou podobní, ale Seraphima a Jules by nemohly být rozdílnější. Podívám se na stříbrné pramínky v Julesiných vlasech. Pokud náhrada není dostatečně podobná… knížka ji změní, aby se do pohádky hodila?

„Tak se prostě vrať pro tu krabičku s nápisem Po čem srdce touží a přej si, aby se Seraphima vrátila zpátky, ne?“

„Myslíš, že jsem to nezkoušel?“ oboří se na mě Edgar. „Několikrát jsem se na úvodní stránku s copyrighty vrátil, ale vír, do kterého jsme předtím spadli, už tam není. Nevím, co ho tenkrát vyvolalo.“

Oliver se zamračí. „Takže nikdo se nedostane ven ani dovnitř.“

„To nepřichází v úvahu. Musím se dostat domů,“ trvá na svém Edgar. „Když jsme našli jeden portál, měl by tady být i další.“ Vezme Jules za ruku. Vidím, jak ji to překvapí. „A my ho najdeme.“

Seraphima stojí ve vchodu do nákupního centra. Ruce si tiskne k hrudi a vykuleně zírá před sebe. „Nic podobného jsem nikdy neviděla,“ hlesne. Než ji s Oliverem stihneme zastavit, rozeběhne se po hlavní promenádě a poskakuje od jedné výlohy k druhé jako ping-pongový míček. Mává na figuríny a v Body Shopu se od prodavačky nechá navonět. Pak si ženu zvysoka prohlídne. „Teď mě můžete učesat,“ poručí.

„Kadeřnictví je ve druhém podlaží,“ odpoví prodavačka. Chytnu Seraphimu pod loktem a odtáhnu ji pryč.

„Pojď, princezno.“

V nákupních centrech jsou dva druhy dětí. Ty první jsou z té záplavy obchodů celé nešťastné. Když jsme šli nakupovat s Oliverem, stačilo ho chvilku nehlídat a už se schovával skrčený za lavičkou, na které usnul starší pán. Ty druhé si myslí, že jsou na pouti – hned se rozeběhnou ke stánkům s cukrovou vatou a chtějí peníze.

Taková je Seraphima.

„Kam půjdeme nejdřív?“ zeptá se Oliver.

„Victoria’s Secret.“

„Viktoriino tajemství? Na mě se můžeš spolehnout, nikomu to neřeknu,“ prohlásí vážně.

„Ale ne, tak se jmenuje ten obchod –“ rozhlédnu se a zjistím, že Seraphima zase někam zmizela. V davu lidí zahlédnu záblesk stříbřitě blonďatých vlasů. „Támhle je.“ Rozeběhneme se za ní.

Zahneme za roh a zjistíme, že Seraphima stojí na vrcholu malého umělohmotného hradu v dětském koutku. Stojí na věži a odhání děti. „Zmizte, trollové!“ křičí. „Tohle je mé království!“

„To snad ne,“ zabručím.

Udělám krok vpřed, ale Oliver mi položí ruku na rameno. „Já se o to postarám.“ Klekne si na koleno a ruku si přitiskne k srdci. „Princezno, ach princezno, sejdi ze své věže!“

Seraphima na něj láskyplně zamrká. „Ano, můj šlechetný rytíři. Čekám na tebe celý život.“

Maminky postávající kolem dětského koutku, které si k sobě starostlivě tiskly děti, když hurikán jménem Seraphima vtrhl na scénu, teď začnou tleskat. Zpočátku opatrný potlesk je stále silnější. Seraphima sleze z hradu, vezme Olivera za ruku a pokloní se. Pak něco zahlédne v dálce. „Jé, podívejte!“ vyhrkne a zmizí.

Proplétá se davem a míří přímo k restauracím. Vyrazíme za ní, ale zdržují nás hladové zástupy nakupujících s vozíky a nákupními taškami. „Delilah, proč nás někdo honí?“ vyhrkne zadýchaně Oliver.

Ohlédnu se a zjistím, že za námi běží žena v bílé zástěře a s čepicí. „Netuším,“ odpovím. Konečně doženeme Seraphimu, která zrovna nakukuje do výlohy Tiffany & Co. „Seraphimo!“

Otočí se k nám s tácem plným kuřecích křidýlek. Žena, která nás pronásledovala, se zastaví před námi. S omluvou jí tác vrátím. Žena zavrtí hlavou, něco zamumlá a zamíří pryč.

„Líbí se mi támhleta ,“ prohlásí Seraphima a ukáže na třpytivou diamantovou čelenku.

Rozesměju se nahlas. „Tu si nemůžeš dovolit ani ty, veličenstvo.“

Oliver a já vezmeme Seraphimu každý za jedno předloktí a jako malé dítě nebo blázna ji vedeme do obchodu se spodním prádlem. Jakmile vejdeme do Victoria’s Secret, Oliver Seraphimu pustí a zakryje si oči. „Ježíš, Delilah,“ zachraptí. „Tohle se nesluší!“

Posadím ho na lavičku před obchodem. Je plná tatínků, kluků a manželů, kteří musí přetrpět nákupy své drahé polovičky.

„Zůstaň tady, prosím. Nezvládnu vás hlídat oba dva.“

Zamíříme se Seraphimou dovnitř. Projdu kolem nočních košilek, krajkových podvazkových pásů a sexy oblečků k nositelnému spodnímu prádlu, které je na konci obchodu. Procházím zlevněné kousky a snažím se odhadnout, jakou by tak Seraphima mohla mít velikost. Ta zatím pobíhá od jednoho pultu k druhému a přehrabuje se v hromádkách barevného saténu. Přihopká ke mně s růžovým korzetem zdobeným bílou krajkou. „Tohle je dokonalý!“ raduje se.

Vytrhnu jí korzet z ruky. „Zaprvý, stojí sto dolarů, a zadruhý, kdybys potřebovala korzet, použily bychom ten, co jsi měla na sobě, když ses tady ocitla.“ Ukážu jí bílou bavlněnou podprsenku. „Tohle potřebuješ.“

Seraphima se zamračí. „Mně se líbí tahle,“ prohlásí a vybere si tu nejmíň praktickou podprsenku, jakou jsem kdy viděla. Je svítivě růžová a ozdobená tylovými volánky. Z kamínků je na jednom košíčku vyšité písmeno V  a na druhém písmeno S .

Vytrhnu jí podprsenku z ruky. „Ne, tohle prostě… ne.“ Odtáhnu Seraphimu do kabinky, zavřu ji vevnitř a přes dveře přehodím bílou podprsenku. „Zkus si ji.“

Po chvilce se dveře otevřou a Seraphima přede mnou stojí jen v té bílé podprsence a usmívá se od ucha k uchu. „Je krásně volná !“ raduje se. „Podívej, jak se můžu hýbat!“ Otočí se ze strany na stranu, předkloní se a znovu se postaví.

„Jsem ráda, že se ti líbí. Tak si ji sundej, ať můžu jít zaplatit…“

Seraphima mě ale místo toho odstrčí, rozeběhne se k dalším zkušebním kabinkám a ukazuje si na hrudník. „Nevypadá to úžasně?“ dožaduje se odpovědi.

Některé ženy přikývnou, ale většina ji ignoruje. Chytnu ji za ruku, aby nevyběhla ven a nepromenádovala se polonahá po celém obchodě.

Donutit Seraphimu, aby si znovu oblékla můj svetr, je nadlidský úkol. Nakonec ji přesvědčím, až když jí slíbím, že koupíme nové oblečení. Dojdeme pro Olivera a vyrazíme do Gapu, kde, doufám, seženeme tričko. „Jé, tohle je parádní,“ vyhrkne Seraphima, rozeběhne se na konec obchodu a strhne ze stojanu dětský overal s malou stříbrnou baletní sukýnkou.

„Jsi v dětské sekci. Na tohle by i tvoje noha byla velká.“ Odejdu do oddělení s oblečením pro dospělé a snažím se najít něco, co by uspokojilo Seraphiminu touhu po třpytkách. Nakonec objevím růžové tričko, které je zepředu pošité flitry ve tvaru hvězdy. „Koukej, Seraphimo, třpytky!“

O patnáct minut později máme nakoupeno. Seraphima má na sobě nové tričko, džíny, které jí nekončí u lýtek, a balerínky. Každých pět kroků si dřepne, zvedne nohu nebo se otočí a prohlíží si zadek. „Kdo vládne tomuhle nákupnímu centru?“ zeptá se. „Ráda bych se s ním setkala a poděkovala mu za to, že vynalezl tyhle džíny.“

„Na to asi nebudeme mít čas,“ zamumlám. „Ale vyřídím mu to.“

Oliver se ke mně nakloní. „Ty ho znáš ?“

Zničehonic mi Seraphima vytrhne z ruky nákupní tašku s věcmi, ve kterých šla nakupovat, a rozeběhne se k nahé figuríně, která stojí před Abercrombie. „Vážený pane,“ prohlásí a položí mu dlaň na hrudník. „Je mi líto, že vás postihlo takové neštěstí, že nemáte prostředky ani na oblečení. Přijměte prosím ode mě tento skromný dar – doufám, že se vaše situace brzy zlepší.“ Usměje se na figurínu a vtiskne jí do rukou můj starý svetr.

V tu chvíli si uvědomím, jak moc mi Jules chybí.

O tři hodiny později už Seraphima chápe, že obchod Free People nemůže brát doslova a neprodávají tam služebnictvo a stejně tak si v Express Men nemůže koupit prince. Navrhnu, že bychom si mohli dát kafe v jídelním sále. Seraphima zbledne. „Na to se ale musím nachystat!“

Oliver se na ni podívá. „Sluší ti to,“ řekne tónem, z něhož poznám, že jí tohle říkal už nejmíň tisíckrát.

„Před krále a královnu nemůžu předstoupit takhle neupravená!“

„Tohle není královský sál,“ vysvětluju.

Seraphima se zatváří zklamaně, a tak jí dovolím vybrat, kam se půjdeme najíst. Jenže si to vyloží tak, že si může objednat jídlo úplně ze všech restaurací. Proplétá se mezi stoly s tácem plným kuřecích křidýlek, pizzy, horkých preclíků, smažené rýže a jarních závitků. Má i Big Maca a čokoládový šejk. „Sice je to princezna, ale jí za dva.“

Pak se usadí ke stolu a pustí se do párku smaženého v těstíčku. Drží ho jako nanuk a jako křeček okusuje kraje.

Šťouchnu do Olivera ramenem a usměju se na něj. „Jak se cítíš? Právě jsi přežil nejhorší noční můru většiny kluků tvého věku – jít nakupovat s holkou.“

Oliver se podívá na Seraphimu a lehce sebou trhne, když vidí, jak si do pusy nasouká celé kuřecí křidélko. „Přísně vzato tohle není moje holka.“ Natáhne se ke mně a vezme mě za ruku. „Navíc nechápu, na co si stěžujou. Celý den s tebou? To zní skvěle.“

Nakloní se ke mně a já zvednu bradu, aby mě mohl políbit.

„Fuj, nechte toho!“ vyruší nás Seraphima. Znechuceně si nás prohlíží. „Já tady jím,“ prohlásí s plnou pusou.

„Už začínám chápat, proč jsi chtěl pryč z domova,“ zamumlám.

Když si začnu říkat, že to nejhorší už máme za sebou, zahlédnu Allie McAndrewsovou. Kráčí v čele jako husa vedoucí své hejno, které odlétá na zimu na jih. Její kamarádky se pohybují jako jeden člověk a všechny mají na tácu jen láhev vody.

Tvrdila jsem Seraphimě, že tady žádná královna není, ale evidentně právě dorazila.

Jako kdyby měla radar, Allie si nás okamžitě všimne. Jakmile mě zahlédne vedle Olivera, oči se jí zúží a zamíří přímo k nám. „Holky! Tady je volno. Vidíte tady někoho? Já ne.“ Odloží si kabelku mezi mě a Seraphimu.

„Allie,“ ozve se Oliver. „Možná by sis měla pořídit brýle –“

„To je jedno,“ skočím mu do řeči. „Jdeme pryč.“

Seraphima se ale k odchodu nemá. Fascinovaně si Allie změří od hlavy k patě. „Mně by tvoje oblečení slušelo asi tak stokrát víc.“

Allie si konečně všimne, že s Oliverem nejsme sami. „Kdo jsi?“

To snad ne. „Seraphima je zahraniční studentka z Islandu. Bydlí teď u mě.“

Jedna z Alliiných nohsledek se k Seraphimě nakloní. „Máš krásný vlasy.“

Allie se zableskne v očích. „Chloe!“ zasyčí.

Seraphima se usměje. „To je v pořádku. Mám krásný vlasy.“

Nevěřím vlastním očím. Vlastně si to docela užívám. Je to jako sledovat Souboj titánů .

Úplně cítím, jak se Allie třese vzteky. Sevře rty a prohlíží si Seraphimin párek. „Měla by ses trochu hlídat,“ zašvitoří. „Určitě bys nerada ztloustla.“

Seraphima nevinně zamrká. „Tomu bys nevěřila! Můžu sníst úplně cokoliv, protože se mi všechno ukládá do prsou!“ Vrhne letmý pohled na Allie a pak se ke mně otočí. „Tady holky nosí knírky jako kluci?“

Málem vyprsknu pití.

Oliver vstane, chytne Seraphimu za ruku a zvedne ji na nohy. „Půjdeme, než tady někdo přijde k úrazu.“

Seraphima se zamračí. „Ještě jsem nedojedla.“

„Delilah ti doma upeče koláč.“

Allie a její parta rychle obsadí naše místa.

„No, my budeme muset jít,“ loučí se Seraphima. „Ráda jsem vás obyčejné smrtelníky poznala.“ Nakloní se blíž k Allie. „Lepší místo jste si už nemohly vybrat. Nejbližší lidi jsou pět stolů daleko a ty z dálky vypadáš mnohem líp!“ Oslní ji svým dokonalým zářivým úsměvem a Allie nemá slov.

Společně zamíříme pryč. Vím, že se za námi Allie dívá.

Nakonec se zdá, že trávit čas s Oliverovou bývalkou má i svoje výhody.

Sotva překročíme práh, Frump začne štěkat. Pobíhá kolem Seraphimy, očichává její džíny a ohání se po jejím tričku. „Přestaň!“ napomíná ho. „Frumpe, vždyť ho roztrháš!“

Frump zaštěká a posadí se.

„Já si myslím, že mi to sluší,“ prohlásí nesouhlasně Seraphima a překříží si ruce na prsou.

Oliver je přeruší. „Frumpe, Seraphima nemůže chodit celé dny v noční košili. To by bylo moc nápadné.“

„Koukej, co v tomhle oblečení zvládnu !“ chlubí se Seraphima a začne se protahovat, jako kdyby se chystala na maraton.

Frump zavrtí hlavou tak prudce, že musí vypláznout jazyk, a smutně zakňučí.

Seraphimin bezchybný obličej zbrázdí drobná vráska. „To je mi jedno. Líbí se mi tady. Líbí se mi, co mám na sobě. A zůstanu tady navždycky .“

„To nemůžeš,“ opraví ji okamžitě Oliver. „Nepatříš sem.“

„A musíme sem dostat Jules,“ vložím se do rozhovoru.

„Ty sem taky nepatříš,“ oboří se Seraphima na Olivera. Oči jí zaplaví slzy. „Nikdy jsem nemohla být sama sebou. Vždycky jsem musela hrát princeznu, protože to ode mě všichni čekali. Ani můj pohádkový princ mě neměl rád. Copak si taky nezasloužím být šťastná?“

Frump začne štěkat tak nahlas, že ho určitě slyší sousedi. „Co říká?“ zašeptám, aby mě slyšel jen Oliver, ale Frump ani Seraphima si nás nevšímají.

„Proč nemůžeme být sami sebou v pohádce? Protože to prostě nejde!“ brečí Seraphima.

Frump vycení zuby a tiše vrčí.

„Možná se nestávám nikým jiným,“ ohradí se Seraphima. „Možná jsem takováhle byla vždycky.“

Frump začne kňučet a točit se dokola. Vrhá po Seraphimě žadonivé pohledy.

„Ale vždyť mluvíme ,“ odpoví. „Povídáme si právě teď.“

Frump ztichne, svěsí hlavu, takže se ušima dotýká země, a ocas stáhne mezi nohy.

Vztek ze Seraphimy vyprchá. Sedne si na zem a vezme jeho čumák do dlaní. „Asi máš pravdu,“ uzná. „Asi si se mnou nemůžeš promluvit. Ale co bys mi řekl tam, co mi nemůžeš říct tady?“

Frump zvedne čenich ke stropu, odhalí bílý krk a začne dlouze výt. Podivně kroutí jazykem, jako kdyby se snažil promluvit: „ Těěěěmilujuuuu!“ skučí.

Zaraženě je sleduju. Myslím na to, že Frump byl chvíli kluk, který miloval Seraphimu, ale neodvážil se jí to říct. A teď už je pozdě. Co by se stalo, kdyby lidé, které jsme souzeni milovat, byli ve správný čas na správném místě? Co kdybychom si zvládli říct, co cítíme, než bude pozdě? Proč je láska vždycky tak složitá?

Sleduju emoce, které se Seraphimě zrcadlí v obličeji: šok, bolest, lítost. A láska. Vím, že ho miluje. A vím, jaké to je si myslet, že ať se stane cokoliv, nikdy nebudete moct být spolu tak, jak byste si přáli.

Cítím Oliverovu ruku a vím, že myslí na to, co já.

Seraphimě stékají po tvářích slzy. Rozrušeně vstane, otevře vstupní dveře a rozeběhne se ven.

Ať poběží seberychleji, vím dobře, že svým myšlenkám neunikne.

Frump vyskočí a zmizí ve dveřích. Rozeběhne se za Seraphimou dřív, než mě nebo Olivera napadne ho chytit. Několikrát zaštěká a snaží se upoutat její pozornost.

Seraphima konečně zastaví a otočí se k němu. Frump zůstane stát uprostřed silnice. Prudce oddechuje a nespouští z ní oči – v tu chvíli vůbec nevadí, že nemůže mluvit.

Nikdo z nás si nevšimne, že přijíždí auto.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .