O knize

Výbor z povídek klasika českého realismu zdůrazňuje jejich příběhovou linii a zobrazení charakteristických typů obyvatel moravské vesnice z konce 19. století, v textu zastoupené smyšlenou Starou Vsí, k níž byla autorovi předobrazem jeho ves rodná. Hlavními hrdiny každodenního životního kolotoče jsou v ní furiantští strýcové a upovídané tetky, švarní šuhajové i sličné dívčiny, jejich slovácký temperament, občasná vychytralost, stejně jako míra nedůvěřivosti ke všemu cizímu. Herben v mistrných miniaturách dokazuje podrobnou znalost prostředí, lidí a věcí, o nichž píše, zároveň ji přizdobuje svým laskavým humorem a láskou k folklóru.

O autorovi

JAN HERBEN

(1857–1936)

Prozaik, novinář, literární kritik a historik; stoupenec masarykovského realismu a jeden z prvních průkopníků uměleckého realismu u nás. po studiích založil 1886 časopis Čas, v němž byl až do jeho zastavení roku 1915 hlavním redaktorem. V letech 1917–25 působil v Národních listech, poté v Lidových novinách (1925–27). Až do konce života vystupoval rozhodně proti fašismu a byl za své názory napadán jeho tiskem. V díle se mu podařilo vytvořit široký obraz života slováckého venkova v několika generacích a také přiblížit přírodu a lidi z Táborska, kde ke konci života ponejvíce pobýval.

Dílo: Tři chorvatské osady na Moravě (1882), Vzorná obec (1885), Moravské obrázky (1889), Slovácké děti (1890), Na dědině (1893), Deset let proti proudu 1886–1896 (1898), Bratr Jan Paleček, šašek krále Jiřího (1902), Hostišov 1, 2 (1907, 1933), Do třetího a čtvrtého pokolení (1919–21), Chudý chlapec, který se proslavil (1928), Listy z válečného deníku 1914–1918 (1933), Kniha vzpomínek (1935), Básně (posmrtně 1946).

V roce 2007 vyšla kniha Jan Herben – kronikář rodného kraje, doplněná na DVD zfilmováním scénáře napsaného podle jeho lyrických próz. Snímek se jmenuje Na dědině. Pod stejným názvem později vychází DVD Box a elektronická kniha, jež obsahuje i zmiňovaný filmový snímek. V deluxe verzi je dostupná v Apps Carpe Diem Online.

Jan Herben

Zlatými brýlemi

Vybral a sestavil Michal Huvar

2013

Jan Herben

Zlatými brýlemi

Knihu nabízíme také v aplikaci CARPE DIEM ONLINE.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

No part of this may be reproduced in any form or by any elektronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Cover © Richard Procházka, 2013

Editor © Michal Huvar, 2013

© Carpe diem, 2013

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-020-0 (epub)

ISBN 978-80-87195-67-3 (pdf)

Ben Akiba

Byl krásný začátek jara. Teplý větřík zavanul teprve jako na zkoušku, a již vracelo se k nám ptactvo, pole začala se prozelenávati a na návsi ozval se ruch. Tehdy přijel jsem domů. Strýc Filip Minářík zpozoroval zajisté ze svého větřáka nad dědinou, že se blíží ke Staré Vsi naložený vůz. Vyšel na schody a porozuměv, co to, vrátil se asi opět do šalandy a poznamenal do kalendáře:“Dnes dne 26. dubna študent Jan Herben dojeli dom až z Prahy. Vezl jich mladý Mikšán s jedním koněm.“

Druhého dne sedím mezi zahrádkami. Ani jsem nezpozoroval, že se někdo přiblížil až k samým vrátkům. Zatím to strýc Mikuláš Kašuba s vnoučetem na ruce a za nimi v patách pes Strakoš, kteroužto mrchu pamatuji ještě ze svých košilatých let. Strýc Kašuba, jak by se u nás řeklo, „sú chlap vysokej, že by s něma mohl ořechy rážet“ (v Čechách by se řeklo, že Pánbu naň ztratil míru), „sú kosť a kůža sice, ale svalnatej a ramenatej. Narodili se v ten rok, co vyhořel horní konec Staré Vsi, to jest roku 1829“. V tváři Kašubově hlavní rys je otevřenost, klid a nebojácnost; znamenati v některých tazích kolem úst jako něco nedůvěřivého, skeptického, snad i podšitě liščího, ale přímý úmysl a jistota v každém slově jsou nade všecko. Nebojí se, že slovem urazí; není rozpačit ve společnosti vyšší, nýbrž bude právě tak klidně mluviti s milostpánem, se správcem, s panáčkem jako s chudým vandrovním, hadrlákem a kolomazníkem. Nikdy nejde s hlavou sklopenou ani s tváří zamračenou.

Octnuv se u zahrádek, strýc Kašuba zakašlal. Pozdvihl jsem oči.

„Lele, pěkně vítám doma,“ podává mi ruku již přes branku, než jsem otevřel. „Vy teda jako laštůvky nesete nám jaro? No šak je ho potřeba. Tak to Vy? Já pořád už z dálavy hen (tamto) povídám si, keho to ale u Herbeňů majú, co tam sedí? Bylo vidět enom klobúk! Podívej se, Jozífku,“ mluví ke vnoučeti, stavě kluka asi tříletého na lavičku mezi zahrádkami, „to sú pán až z Prahy.“

Kluk uměl už běhati, ale stařečkovi nestačil. Proto stařeček nesl ho v náručí. Když jsem mu takto byl představen, kluk nechtěl z rukou. Chytl stařečka kolem krku.

„Nono, co se bojíš,“ chlácholil jej strýc, „dyť ti nic neudělajú.“ Kluk se konečně pustil krku, vyvalil na mne ulekaně hnědé oči, veliké jak holubí vejce, a nabírá. Myslí si nejspíše, že jsem žid nebo cigán, kterým se mu doma vyhrožuje, a že si ho vezmu do měcha.

Starý zatím hovořil: „Ná jak? Zdravej, zdravej? Jak jináč, pravda,“ přisvědčil si sám.

„Vy taky ještě jako paholek, silný a zdravý,“ pravím já.

„No, Pánbu tak ešče popřává, ale starosť přece samá nemoc. Už mně brada roste k zemi. Už si tak v duchu říkávám, co nebožtík Ščerba rádi notúvali:

‚Dyž sem já byl mládenečkem,

chodil sem si pod pérečkem,

a včil už su děda starý,

nemožu si přeplut brady.‘

Jářku, a Vy pořád na učeňú? Pravda, učit se mosíme každej nepřestávaja, ale pořád ležet v knihách, k temu každej by neměl schopu. A co novýho? Co slyšet o vojně? Já říkám: My se tu nic nedovíme. Co už se dá do novin, to je to ostatní, ale vy v městě přece snáď věc (více) se zdovíte, než nám hlúpým sedlákom řeknú…“

Vypravoval sem nějaké zprávy z Bosny a Hercegoviny, co jsem věděl z denních listů.

„Náš Jakub,“ přerušil mne Kašuba, „je tam důle taky.“ Mínil tím mladšího syna. Strýc Kašuba má syna ještě druhého, Ondřeje; ale u Jakuba zůstal ve výměnce. „Snáď ho Pánbu uchrání. Stará aji mladá (žena i nevěsta) co chvíle poplakávajú. Já říkám: Neplačte, negdo tam mosí, ale všeckých nepostřílajú. Je to lepší, než dybychme měli vojnu na krku jako rok šestašedesátej. Vojna bez šrámů nejni, ale k cizímu plotu koňa vázat v čas vojny lepší než ke svému. A těšívám jich: Už noviny opisujú, že temu bude konec. Pánbu dej!“

„Povídá se,“ potakám.

„Šlaka šlakovitýho, já sedím a mám jít do pola. Byl sem se podívat na trávníku po husách. Jozefe, kde sú naše babulky?“

Kluk, který ze mne nespustil oči, neboť brýle moje upoutaly všechnu jeho pozornost, vytáhl z úst mokrý prst a ukázal nazdařbůh: „Hen sú.“

Strýc Kašuba se zdvihl: „Poď, Jozífku, půjdete se Strakošem dom, a stařeček půjdú na Lutrýnky.“

„Půjdu s Vámi kousek,“ nabízím se, neboť s Kašubou hovořívám velice rád.

„Když je libosť, já enom zaběhnu pro rozsívku. Trochu za Ondřejem poseju.“

Odešel.

K povaze strýcově náleží, že nic ho nepřekvapí tak, aby se zadivil, nic ho nevyruší z ledového klidu, aby ztratil rozvahu a zaklel. Jiný vykřikne: „Div divúcí“, strýc Kašuba podiví se prostým: „Lele“ (hlehle) nebo „Jojha“ a zarazí se málo překvapeným: „Nono.“ Je jako dub a „z dubů se těžko třísky ščípú“.

Strýc Kašuba má i rozhled po světě. Svět jest ovšem pojem neurčitý; hvězdáři znamená vesmír nekonečný, velebný a neobsáhlý; babička venkovská by celý svůj svět koupila za groš; dětem je světem všecko, co leží za lesem, ale svět Kašubův prostírá se na všecko, co venkovan potřebuje. Víť o potentátech, o moři, o horách, které jsou stále sněhem pokryty, o dílech světa, o národech a rozličných mravech lidských. Na svět hledí zdravým smyslem a vykládá si všecko způsobem přirozeným. Některé jeho zásady však jsou podivuhodny. Když jsem byl kluk, hrůza na mne šla, když jsem Kašubu potkati měl, zvláště neměl-li jsem svědomí čistého. Zdálo se mi, že ve mně strýc čtú. V lásce jsem Kašuby docela neměl. Když jsem byl jednou bit, Kašuba přihodil se k tomu a dost málo mne nepolitoval, jak jiní lidé činí, nýbrž poštíval ještě matku: „Enom ho, řež ho, Běto; když se prútek neohne, strom bys neohnula. Kluk jak ořech, čím víc ho orážíš, tím lepší ovoce! Enom ho, řež ho!“

Jindy vykládával, že „dobré děti poznajú se po tom, kolik zmrščků (prutů) se o ně ošlahá“. Zvláštní zásadu prohlásil Kašuba pro ministerstvo vyučování; zůstane však nejspíše nepovšimnuta. Když byla u nás totiž metla ze školy odstraněna, strýc Kašuba byl s tím zákonem dosti spokojen. Dokazoval však, že metla by přece ve školách zůstat měla; aby totiž, jakmile kluk „neco spáše, učitel mohl se sebrat a jít vyšlahat jeho tatovi a mamě“.

Ve Staré Vsi se říká, že „Kašuba popravujú celú dědinu“. A to je tak. Strýc pozoruje školní děti, chválí nebo kárá je sám; zpozoruje-li nějakou neplechu, zajde do školy a upozorní učitele. Strýc zastaví souseda, poradí mu, jak spraviti střechu, aby mu na hůru neteklo, jak spustiti vodu z rolí, aby země vyschla, jaké dobytče je dobré atd. Jiného poptá se po zdraví, cizím poradí nejkratší cestu…

Již jde pro mne. Chůzi má přímou, krok jistý a volný. U krku se mu rozepjala frčka od košule, takže viděti statná prsa i opálený krk. „Tož abychme šli,“ volá na mne.

Šli jsme.

Kraj dědiny u posledních chalup plakalo usedavě děvčátko. „Ná, co pláčeš?“ strýc optal se trochu tvrdě. Děvčátko, slyšíc Kašubův hlas, umlklo a bázlivě se zpovídalo, že „maminka kázali mně, abych donesla trávy pro kozu; nedonesla sem a včil sem nedostala jest (jísti)“. „Máš poslúchat,“ pravil strýc měkčeji nežli prve, „ale jdi, Hanyško, dom a mosíš prosit. Dřeva ukúsneš, rodičů uprosíš“.

Když jsme se octli v polích, Kašuba byl ve svém živlu. Ať se zmínil o čemkoli, na všechno měl přísloví a příklad. „Oziminy chvala Bohu vidět podárné,“ podotkl všeobecně, když jsme vystoupili na vršek. Potom u prvního pole, kterému se říká Krajina, vykutal důlek v brázdě, aby poznal, jak hluboko namoklo. „No dosť, dosť,“ řekl pro sebe.

Jdeme kousek. Blížíme se k poli nepěkně zarostlému. „Nono, co si ten člověk myslí s takovú ržú (žitem). Takové tarče (místa) sú prázdné, a kde co zroste, bodej to nebude samá ovsiha (plevel)!“ Chvilku se rozhlédl. „Aha, to je Bernatovo vedle hospody. Si ty, Bernate, nebohej hospodář. Až se s ním sendu, mosím mu to říct,“ pravil obrácen ke mně.

Šli jsme kousek dále. „Toto je zasej húšč; neporoste jedno pro druhé“.

Po chvilce jsme se zastavili u jiné úvratě. Rolí bylo dobře zaoráno i zavláčeno „jak na šefrán“ (totiž bez hrud). „To je Lukáškovo,“ povídal Kašuba. „To poznat starýho hospodářa. Když člověk dá, co se patří zemi, ona dá mu taky. Mosí se hnójit. To ináč nejni: páni větrem, sedláci (s odpuščením) hnojem páchnú. Šak to znáte z domu. Pot zavlažuje brázdy zrovna jako dýšč z nebe. Napřed motyky, potom modlitby. Můj nebožčík otec (Bůh jim odpusť) dycky říkávali: ,Mikulášu, to si pamatuj, starej hospodář – starej kalendář; ale hospodáři z knih, kata po nich.‘“

Byl ten den krásný; země voněla, vzduch voněl a nad námi obloha klenula se klidně, čistě, jen na obzoru potulovala se řásna beránků. Celý kraj prostřel se před námi, když jsme dostoupili návrší. Ves vykukovala ze stromů a za ní cíp lesa s lukami. „Trochu si odpočiňme,“ řekl Kašuba na vršku a rozhlížel se po krajině. Rozhlížel se s blahým vnímáním všeho, co viděl, ale neřekl slova. V očích však četl jsem mu větu:

„Je to boží krása!“

Popošli jsme k lukám, na nichž tráva hnala, pučela a bujela v jarním teple. „Krásná travička!“ řekl jsem mimochodem.

„Pěkná, pěkná,“ pochvaloval také Kašuba a hned zase dodal ze své zásoby: „Před Jiřím dyby trávu klíščkami ze země vytahoval, neporoste, ale po Jiřú dyby ju kladivkem zaklúkal, poroste ven!“

Ještě se pamatuji z tehdejší naší procházky, že jsme zabočili k rybníku, kdež se Kašubovi vybavila jistá příhoda z mladších let. Usmál se při vzpomínce a zeptal se mne potutelně: „Čujte, co myslíte? Smí se klnút, lebo se nesmí?“

Já opatrně: „Co povídá katekismus?“

„Že nesmí, povídá,“ přisvědčil strýc Kašuba, „ale já sem jednú panáčkovi Picherlovi – už je včil na boží pravdě – dokázal, že smí.“

„Jak to?“ větřím šelmovství.

„Takto. Tož sme vám jeli ze Dvorka. Vezl sem něco za súseda Bernátka do Hodonína s panskýma volkama. Jeda nazpátky, potkám u Čejča panáčka, kde se cesty sbíhajú, a že abych jich svezl. Co bych nesvezl, povídám; esli se nehaňbíte enom, že mosíte na takovej pričce? Dyž sme přijížďali k rybníku na hráz, voli pořád se srážijú na hajs do rybníka. ,Čale, čale,‘ křičím na ně. Voli nic. ,Potvory sakramentsky, zatraceny, mrchavy, čale, čale, lebo vás –.‘ Voli trochu poslechli.

Velebnej pán povídajú: ,Mikulášku, prosím tě, udělej mi neco k vůli, neklej!‘

Řku: ,Velebný pane. Šak v mým domě klet neuslyší; ale ta panská pagáš ináč neposlechne.‘ Vtem vám, brášku, volky zahnú tak prudko k vodě, že panáček zbledli a zakřikli: ,No, Mikulášku, Mikulášku, prosím tě, dej pozor –‘ Volám, řežu bičem a panáček ke mně: ,Mikulášku, rači klej, klej, hodně klej – utopíme se!‘ Dyž mne potom panáček měli potkat, už se z daleka čúřili –“

„S tým farářem sme šak dycky byli za dobře,“ vypravoval strýc dále, „ale s tým, co byl před ním u nás, s Kalinú, sme se trochu pozlobili. Pro hlúposť, no šak to byla hlúposť taky. Měli ten panáček jednu chybu, sbírali klebety po dědině a fára byla největší klebetárňa. Ale oni ne ze zlýho úmyslu, tak z dlúhéj chvíle zastavili se v chalupě, kde jim napadlo, poptali se na všecko, a co slyšeli, zase pověděli o dům dál. Nehnulo se zblo, aby oni o tom nevěděli.

Byli ten panáček měšťák a krom Písma nevěděli nic. Dyby byl člověk řekl: ‚Koblihy rostú‘, panáček věřili. Jednúc zaklepú u nás. A hned. ‚Co nového, Mikulášu, co, Terezo?‘

‚Jářku, neštěstí, velebný pane. Neštěstí nechodí po horách, ale po lidech, a to po chudobných.‘

,Copak? Co povídáte?‘

,Povídám mu, že v súsední dědině je chudobná žena, nic nemá, ale nahledala si na zimu kadečku zelí, aby s dětma měla co jest, a ono to zelí jí zkysalo.‘

,Zkysalo, zkysalo,‘ litovali panáček. Kde se odpoledňa potom zastavili, všady vyprávěli o tom neštěsťú.

Teprvá doma kuchařka, dyž jí to povídali, dala se do smíchu a řekla, že to není neštěstí, že to mosí. Panáček mi zkázali, že su šelma nabijaná a že od tej chvíle mne neznajú. No ale byla to hlúposť.“ Skutečně prý farář nikdy mu to neodpustil.

Když jsme přišli na Lutrýnku, kde Ondřej sel, strýc Kašuba zasmekl si rozsívku kolem krku, nasypal zrna a „s pomocí boží“ jal se posívati. Já se po mezi pustil k větřáku. Cesty užiju k tomu, abych více o Kašubovi pověděl.

V Kašubovi spočívá veliká zásoba slovních hříček. Mluví-li se o trhlém, potřeštěném člověku, Kašuba řekne, že má třísku za uchem; zpozdilý, hrubý jest mu člověk z Prostějova nebo byl v Chropíni na moresech. Do nesnází Kašubu ještě snad nikdo otázkou neuvedl. Koluje zato mnoho šprýmů jeho.

Šel jednou pan okresní mimo, an Kašuba oblečen v haleně vyhříval se na jarním výsluní, leže na zemi. „Ležíte na slunečku, na slunečku?“ poptával se Kašuby pan okresní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlatými brýlemi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.