TRITON

Praha / Kroměříž

František Perlík, Ondřej Slanař

INDIVIDUALIZACE FARMAKOTERAPIE

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Perlík, František

Individualizace farmakoterapie / František Perlík, Ondřej Slanař. Vydání 1.. Praha : Stanislav Juhaňák - Triton, 2016

Anglické resumé

ISBN 978-80-7387-636-4

616-08:615.2/.3   *   615.01/.09:575.113   *   615.065 * 61:575.111

- farmakoterapie

- farmakogenetika

- vedlejší účinky léků

- personalizovaná medicína

- kolektivní monografie

615 - Farmacie. Farmakologie [14]

František Perlík, Ondřej Slanař

Individualizace farmakoterapie

Stanislav Juhaňák - TRITON

František Perlík, Ondřej Slanař

Individualizace farmakoterapie

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele. Autoři i nakladatel vynaložili značné úsilí, aby informace o léčivech odpovídaly stavu znalostí v době zpracování díla. Nakladatel za ně nenese odpovědnost a doporučuje řídit se údaji o doporučeném dávkování, indikacích a kontraindikacích uvedených výrobci v příbalových informacích příslušného léčivého přípravku.

Autoři:

František Perlík, Ondřej Slanař

Farmakologický ústav 1. lékařské fakulty UK, Praha

Recenzoval:

prof. MUDr. Stanislav Mičuda, Ph.D.

Ústav farmakologie, Lékařská fakulta UK v Hradci Králové

© František Perlík, Ondřej Slanař, 2016

© Stanislav Juhaňák - TRITON, 2016

Cover © Renata Brtnická, 2016

Vydal Stanislav Juhaňák - TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-636-4

Obsah

1 Úvod

2 Variabilita lékové odpovědi

2.1 Faktory variability

2.2 Vliv onemocnění

2.2.1 Chronické srdeční selhání

2.2.2 Snížená funkce ledvin

2.2.3 Snížená funkce jater

2.3 Lékové interakce v průběhu biotransformace

2.3.1 Metabolické interakce CYP3A

3 Klinické využití určování koncentrace léčiv

3.1 Základní farmakokinetické parametry

3.2 Terapeutické monitorování léčiv

3.3 Indikace určování koncentrace léčiv

3.3.1 Antiepileptika

3.3.1.1 Fenytoin

3.3.1.2 Karbamazepin

3.3.1.3 Kyselina valproová

3.3.1.4 Lamotrigin

3.3.2 Digoxin

3.3.3 Lithium

3.3.4 Imunosupresiva

3.3.4.1 Cyklosporin A

3.3.4.2 Takrolimus

3.3.4.3 Sirolimus

3.3.5 Teofylin

3.3.6 Antibiotika

3.3.6.1 Amikacin a gentamicin

3.3.6.2 Vankomycin

3.3.7 Amiodaron

3.3.8 Klinická interpretace monitorování koncentrace léčiv

3.3.9 Příklady zjednodušených výpočtů při terapeutickém monitorování

4 Farmakogenetika

4.1 První fáze metabolismu

4.1.1 CYP2D6

4.1.2 CYP2C9

4.1.3 CYP2C19

4.1.4 CYP2A6

4.1.5 CYP2B6

4.1.6 CYP2C8

4.1.7 CYP3A4/5

4.2 Druhá fáze metabolismu

4.2.1 N-acetyltransferáza

4.2.2 Uridindifosfát glukuronosyltransferáza

4.2.3 Glukózo-6-fosfát dehydrogenáza

4.2.4 Glutathion S-transferázy

4.2.5 Sulfonyltransferázy

4.3 Polymorfismus thiopurin S-methyltransferázy

5 Farmakogenetika a toxicita léčiv

6 Klinické využití farmakogenetiky

6.1 Statiny

6.2 Warfarin

6.3 Klopidogrel

6.4 Léky a riziko prodloužení QT intervalu

7 Farmakogenomické biomarkery u protinádorových léčiv

8 Etnické rozdíly v působení léčiv

8.1 CYP2D6

8.2 CYP2C9

8.3 CYP2C19

9 Etické souvislosti farmakogenomiky

9.1 Klinické hodnocení léčiv

9.2 Farmakogenetický screening v klinick é praxi

9.3 Specifické etické aspekty

10 Realizace v praxi

Literatura

Zkratky

Summary

1 Úvod

Farmakologický výzkum objevuje nová léčiva a rozšiřuje současné léčebné možnosti. Tento vývoj zároveň znesnadňuje orientaci ve velkém množství léčiv, v jejich farmakologickém působení a ve výskytu nežádoucích účinků a lékových interakcí. Při racionálním výběru léčiva se snažíme o zvyšování efektivity léčby s dosažením maxima účinku a minimalizací toxicity. Opíráme se při tom o závěry klinických studií, které jsou podkladem pro medicínu založenou na důkazech. Působení každého léčiva je dáno souhrou jeho jedinečných farmakokinetických a farmakodynamických vlastností v závislosti na charakteristice nemocného a aktuálním patologickém procesu. To vytváří pro každého nemocného jedinečný soubor faktorů, které pak mohou modifikovat očekávaný efekt podaného léčiva. Optimalizace léčebného účinku tak může být narušena odlišnou individuální reakcí nemocného. Variabilita se projevuje nejenom proměnlivostí účinku mezi nemocnými, ale i rozdílným výskytem nežádoucích účinků.

Všeobecným trendem v oblasti farmakoterapie je proto snaha o individualizaci, tj. přizpůsobení léčby na míru určitému pacientovi. Postup vychází ze základních charakteristik nemocného i z aktuálního stavu onemocnění. Snahou moderní farmakologie je proto poznat jak jednotlivé vlastnosti léčiv, tak i faktory, které mohou působení léčiva měnit do té míry, že buď vznikají nežádoucí účinky, nebo naopak léčba selhává.

Zvolený rozsah textu neumožňuje podrobně probrat všechna témata variability působení léčiv a možnosti jejího ovlivnění. Cílem předkládané práce je ukázat na základní faktory variability osudu i působení léčiv v organismu a možnosti využití těchto poznatků ke správné volbě léčiva a optimalizaci dávkování. Kromě klinických zkušeností se naše rozhodování stále více opírá o rozvoj laboratorních metod. Text shrnuje základní principy farmakokinetiky a jejich využití při úpravě dávkování u onemocnění eliminačních orgánů. Soustřeďuje se zejména na monitorování vybraných léčiv s prokázanou korelací mezi intenzitou farmakologického působení a jejich plazmatickou koncentrací, na problematiku tzv. terapeutického monitorování léčiv. V posledních desetiletích se zkoumají též vlivy farmakogenetiky, která ovlivňuje nejenom farmakokinetiku, tj. absorpci, distribuci, metabolismus a exkreci látek, ale též jejich působení v místě cílových struktur. V této části uvádíme zejména příklady genetického vyšetření DNA, které odhaluje polymorfismy předvídající změny rychlosti metabolismu vybraných léků u konkrétního pacienta. Soustřeďujeme se na polymorfismy s defektem v molekule příslušného metabolizujícího enzymu, který mění koncentrace léčiva. Používání těchto metod může ve vybraných případech sloužit jako orientace při výběru léčiva a individualizaci dávkování, zejména v oblasti jejich bezpečného používání.

2 Variabilita lékové odpovědi

Rozhodnutí o výběru vhodného léčiva se řídí charakteristikou léčiva a předpokladem spolehlivého a reprodukovatelného klinického účinku. V klinické praxi je podávání léčiv často ovlivněno variabilitou lékové odpovědi. Některé lékové skupiny jsou účinné pouze u 25 až 60 % pacientů. Relativně vysoká terapeutická odpověď se udává u nesteroidních antirevmatik a naopak s nedostatečnou odpovědí se lze setkat u některých nádorových onemocnění. Jinou závažnou problematikou je léková toxicita, která představuje značný zdravotní, ekonomický a sociální problém (Kolek a spol., 2006). Nedostatečná účinnost a projevy lékové toxicity nás nutí individuálně upravovat dávkování a někdy i změnit léčebný plán.

2.1 Faktory variability

Faktory ovlivňující variabilitu odpovědi na lék se mohou uplatnit jak v různých fázích farmakokinetiky, tj. během vstřebávání, distribuce, metabolismu a vylučování, tak při farmakodynamickém působení léčiva. Příčiny této variability můžeme rozdělit na faktory zevní a vnitřní (obr. 1).

Obr. 1 Faktory ovlivňující variabilitu lékové odpovědi

K zevním faktorům patří zejména fyzikálně-chemické vlastnosti léčiva, ale též vlivy dietní a ostatní chemické faktory zevního prostředí. Nemalý význam mají lékové interakce. Na vnitřních faktorech se podílí především věk, pohlaví, tělesná hmotnost, hormonální a nutriční stav, těhotenství, genetické vlivy a chorobný stav. Zvláštní problém představuje compliance, která se týká vztahu nemocného k terapeutickému plánu. V přehledu se soustředíme pouze na nejdůležitější faktory ovlivňující variabilitu lékové odpovědi.

Věk. Při studiu vlivu věku se obvykle věnuje pozornost oběma extrémům, tj. zvláštnostem podávání dětem, zejména v nejmladší věkové kategorii, a změnám ve stáří. Je známo, že fyziologické faktory vyvíjejícího se organismu modifikují osud léčiva kvalitativně i kvantitativně. U novorozenců, ale zvláště u nedonošených, je interindividuální variabilita ve srovnání s dospělými zvláště významná. Lze to vysvětlit nižší biotransformační aktivitou a nestejně rychlým vývojem enzymových systémů. U dětí s nízkým postnatálním věkem se výrazně uplatňuje také kombinovaný vliv většího objemu extracelulární tekutiny s nezralostí funkce ledvin. Ve stáří je důležité odlišit zdravého a aktivního starého člověka od osoby nemocné se subjektivní i objektivní potřebou léčení. Změny ve farmakokinetických parametrech odrážejí zvláště nepohyblivost nemocných, charakter onemocnění a nutnost současného užívání více léků. Důležité jsou i změny ve složení tkání, pokles plazmatických albuminů a snížení srdečního výkonu. Klinicky nejvýznamněji se uplatňuje snižující se funkce tělesných orgánů důležitých pro eliminaci léčiv, zvláště pak nižší krevní průtok játry a snížená funkce ledvin. Při monitorování léčby se ve stáří setkáváme s řadou problémů, které souvisí s užíváním léků (compliance). Vzhledem k polyterapii vzrůstá též význam lékových interakcí a nebezpečí nežádoucích účinků.

Tělesná hmotnost. Celková tělesná hmotnost, ale též podíl tukové tkáně z celkové tělesné hmotnosti, se v závislosti na fyzikálně-chemických vlastnostech jednotlivých léčiv může podílet především na změnách distribučního objemu. Protichůdné změny lze předpokládat u obézních nebo naopak u kachektických osob.

Potrava. Příjem složek potravy může ovlivnit vstřebání, distribuci i eliminaci léčiv. Pro vstřebání je významné jak složení potravy a její pufrovací schopnost vzhledem k pH tekutin trávicího ústrojí, tak časový faktor přijímání potravy ve vztahu k dávkování léků. Většina interakcí na této úrovni snižuje rychlost nebo rozsah vstřebání léčiva. Pouze výjimečně se setkáváme s tím, že při požití léčiva po jídle může být vstřebání dokonce zvýšeno (např. lithium, griseofulvin). Pozornost se věnuje také faktorům, které ovlivňují mikrozomální monooxygenázový systém. Je známo např. induktivní ovlivnění biotransformace při častějším požívání masa připravovaného na rožni, nebo po užívání rostlinných extraktů třezalky. Inhibiční působení má naopak grapefruitová šťáva.

2.2 Vliv onemocnění

Pohyb léčiv v organismu komplexně ovlivňují faktory onemocnění, které působí na vstřebání léčiv, jejich distribuci, metabolismus a eliminaci. V těchto procesech se nejvýrazněji uplatňují změny hemodynamiky a funkce eliminačních orgánů.

2.2.1 Chronické srdeční selhání

Těžké formy chronického srdečního selhání ovlivňují farmakokinetiku léčiv na různých úrovních, v závislosti na cestě přívodu léčiva. Je to způsobeno tím, že dochází k redistribuci krevního proudu ve prospěch životně důležitých orgánů. Vzestup žilního tlaku a zvýšený tonus sympatiku vyvolává kongesci střevní sliznice a pokles střevní motility. Zmenšuje se též distribuční objem některých léčiv. Relativně dobře prokrvené orgány jsou pak vystaveny neúměrně vysokým koncentracím léčiva. Tkáňová hypoxie způsobuje též pokles jaterní a ledvinové clearance. U nemocných s akutní srdeční dekompenzací i při těžkém chronickém srdečním selhání se po nitrožilním podání snižuje systémová clearance některých léčiv, např. molsidominu, milrinonu, cyklosporinu, asi o polovinu. Po perorálním podání se u těchto stavů zvyšuje systémová dostupnost asi o polovinu. Tato změna, projevující se zvýšením AUC, byla popsána např. u kaptoprilu, enalaprilu, perindoprilu, karvedilolu, furosemidu, molsidominu a milrinonu. Hypoxie snižuje také eliminační schopnost ledvin, což se může projevit poklesem ledvinové clearance digoxinu.

2.2.2 Snížená funkce ledvin

Při chronickém onemocnění ledvin nebo při involučních a degeneračních změnách ve stáří se ovlivňuje osud léčiv i jejich působení na různých místech v organismu. Projevuje se nejenom sníženým vylučováním léčiv a jejich metabolitů, ale mohou být postiženy i další děje, jako je absorpce, distribuce, metabolismus nebo renální hemodynamika (Perlík, 2015). Hypalbuminémie může zvýšit nevázaný podíl léčiv a tím i měnit jejich distribuční objem. Na změně distribučního objemu se dále podílejí retence tekutin, odchylky tkáňové distribuce a zvýšení cirkulujícího objemu. Pokud se neupraví dávkování, léčiva a metabolity se hromadí v organismu a vzniká nebezpečí toxicity. Známá je např. retence metabolitů allopurinolu, nitroprusidu, morfinu, pethidinu a nitrofurantoinu. Působení některých léčiv může být při poškození ledvin sníženo. Klesá např. tvorba metabolicky aktivních forem vitaminu D3. U nemocných s poklesem renálních funkcí je proto nutná zvýšená opatrnost při používání léčiv.

Některé problémy lze odstranit snížením dávkování nebo použitím alternativního léčebného postupu.

Postupné snižování počtu fungujících nefronů je provázeno nedostatečnou schopností ledvin eliminovat léčiva. Míra ovlivnění závisí nejen na stupni snížení funkce ledvin, ale také na podílu léčiva, které se vylučuje ledvinami (tab. 1). Pro léčiva, která se alespoň částečně eliminují ledvinami v nezměněné formě, platí následující vztah:

CLR(I)/CLR(N) = CLkR(I)/CLkR(N),

ve kterém se poměr renální clearance při nedostatečné funkci ledvin CLR(I) k renální clearance téhož léčiva v normě CLR(N) rovná poměru clearance endogenního kreatininu při nedostatečné funkci ledvin CLkR(I) ke clearance endogenního kreatininu v normě CLkR(N). Při úpravě dávkování vycházíme z předpokladu konstantního poměru mezi renální clearance léčiva a clearance endogenního kreatininu. Je známo, že clearance kreatininu nemusí být přesným indikátorem glomerulární filtrace (GF), protože endogenní kreatinin je z 10 %, ale u někoho i podstatně více, vylučován v proximálním tubulu činností OCT1/MATE1 transportérů. GF na základě tohoto parametru může být hodnocena nepřesně. Proto se považuje za přesnější výpočet odhadu eGF z hodnot sérového kreatininu. Zkoumají se i nové bioindikátory, např. sérové koncentrace cystatinu C.

Vyšetření sérové koncentrace kreatininu je proto základním vyšetřením, které umožňuje posoudit funkci ledvin. Je však nutné mít na zřeteli, že samotná hodnota sérového kreatininu poskytuje pouze nepřesnou predikci funkce ledvin. Je výrazně ovlivněna nejenom funkcí ledvin, ale též množstvím svalové hmoty a příjmem proteinů a bílkovin. Stupeň snížení GF slouží jako klasifikační biomarker stupně závažnosti poškození ledvin. Metody měření GF založené na sběru moče jsou pro tuto potřebu náročné a jsou zatíženy nepřesností neúplného sběru a měření objemu moče. Již více než 30 let se v údajích o léčivech používá výpočet dle Cockcrofta a Gaulta:

GF = F × (140 - věk) × hmotnost / (49 × Skr),

kde GF je uváděna v ml/s, věk je v rocích, Skr je v µmolech, hmotnost v kg, faktor F pro muže je 1,0 a pro ženy 0,8. Hlavní nevýhodou tohoto výpočtu je nadhodnocení filtrace u obézních osob a u nemocných s retencí tekutin. Nověji se doporučuje eGF, vypočtený z hodnot kreatininu a dalších demografických či laboratorních údajů (Zima a spol., 2013). Používá se rovnice odvozená v rámci studie Modification of Diet in Renal Disease (MDRD) a jejích variant. Při výpočtu se vychází z hodnot sérové koncentrace kreatininu, močoviny, albuminu a základních demografických údajů. Rovnice byla definována pro populaci pacientů s chronickým selháním ledvin, a není validována pro mírný pokles GF. Výpočet je usnadněn použitím různých elektronických zdrojů.

Je důležité si uvědomit, že eGF z hodnoty sérového kreatininu a dalších údajů má omezení u řady nemocných. Základním předpokladem přesnosti odhadu eGF je stabilní renální funkce. Pokud se hodnoty sérového kreatininu rychle mění, poskytuje odhad glomerulární filtrace nepřesné výsledky. Nestabilní koncentrace kreatininu mají např. těhotné ženy, pacienti s vážným souběžně probíhajícím onemocněním a hospitalizovaní pacienti, zejména nemocní s akutním selháním ledvin. Nepřesnost odhadu glomerulární filtrace se dále zvyšuje u osob s extrémy svalové hmotnosti a příjmu potravy. Příkladem jsou nemocní po amputaci končetin, paraplegici, kulturisté, pacienti s obezitou, nemocní s podvýživou, osoby používající potravinové doplňky, vegetariáni a nemocní s neuromuskulárním postižením.

Významnou problematikou je odhad glomerulární filtrace u seniorů. Měřeni renální funkce pomoci CLkr je ovlivněno množstvim svalové hmoty, příjmem proteinů a také hydratací organismu, související s kardiální insuficiencí. Přestože výpočtové rovnice MDRD nebyly validovány pro běžnou populaci nad 70 let věku, výpočet provedený tímto způsobem se blíží skutečné hodnotě GF.

Výhody a přesnost nového postupu odhadu GF při úpravách dávkování snižuje značná interindividuální variabilita extrarenální clearance léčiv. Tato okolnost není zohledněna u většiny farmakokinetických studií. Uvedené postupy nelze použít při rychlých změnách renální funkce ani u velmi výrazného omezení renálních funkcí. Odhad CLkr má omezené použití také u osob vyšších věkových skupin, kdy pokles renálních funkcí je často provázen souběžným snížením tvorby kreatininu, takže koncentrace sérového kreatininu není úměrná poklesu GF.

Při praktickém řešení dávkování farmak při snížení renální funkce se snažíme o takovou úpravu dávkování, která zajistí, aby se koncentrace léčiv pohybovaly v žádoucím terapeutickém rozmezí. Lze toho dosáhnout snížením udržovací dávky, prodloužením dávkovacího intervalu nebo kombinací obou postupů. Pro výpočet úpravy dávkování při snížení renálních funkcí lze použít různé tabulky, nomogramy a výpočetní systémy. Faktor korekce dávkování (r) lze vypočítat dle vzorce:

kde f je podíl léku vyloučený do moči v nezměněné formě, CLIkr : CLNkr je poměr snížené renální funkce vyjádřený poměrem snížené individuální hodnoty clearance endogenního kreatininu (CLIkr) k jeho „normální“ clearanci 2 ml/s (CLNkr).

Faktor korekce dávkování lze určit též z tabulky 1. Tímto faktorem se při snižování dávky udržovací dávka (D) dělí, při prodlužování intervalu normální dávkový interval (T) násobí a při úpravě dávkovacího poměru (D/T) normální dávkový poměr dělí.

Tab. 1 Faktor korekce dávkování

Tabulka 2 uvádí renální eliminace vybraných léčiv a jejich eliminační poločas.

Tab. 2 Renální eliminace vybraných léčiv, upraveno podle Thummel et al. (2006)

Příklad:

U nemocného se sníženou clearance endogenního kreatininu na 0,33 ml/s je indikováno podání cefuroxim axetilu, který je z více než 90 % eliminován v nezměněné formě močí. Průměrná denní dávka při neporušené renální funkci by byla 1 000 mg. Tímto postupem lze doporučit redukci celkové denní dávky na 250 mg.

Při praktické úpravě dávkování u nemocných se sníženou renální funkcí se řídíme následujícími obecnými zásadami:

• pokud nepředpokládáme změnu distribučního objemu, ponecháváme úvodní dávku nezměněnou - stejnou jako u nemocného s normální renální funkcí.

• u léčiv s velkou terapeutickou šíří, pokud se nezvyšuje toxicita při vyšších koncentracích léčiva, je úprava dávkování nutná až při snížení CLkr pod 0,58 ml/s.

• u léčiv s malým terapeutickým indexem (např. digoxin, aminoglykosidová antibiotika, methotrexát, lithium) je úprava dávkování nutná, pokud se vylučuje více než 75 % ledvinami; u léčiv s krátkým poločasem je z farmakologického hlediska výhodnější snížení dávky, které udržuje relativně konstantní koncentrace léčiva v ustáleném stavu.

• pokud jsou praktické možnosti snížení dávky omezené, prodloužíme dávkovací interval, případně současně snížíme dávku a prodloužíme dávkovací interval.

Při pokročilém snížení funkce ledvin se často uplatňují další vlivy, které mění farmakokinetiku léčiv a nemají přesnou korelaci s CLkr. Jedná se zejména o změny v absorpci, vazbě na bílkoviny a distribuci léčiv. Snižuje se též tolerance řady léčiv a zvyšuje se výskyt nežádoucích účinků.

Samostatnou tematiku představuje podávání léčiv u nemocných s chronickým selháním ledvin při použití mimotělních očišťovacích metod. Obecně platí, že léky eliminované ledvinami se v různé míře eliminují také při náhradě funkce ledvin. Jednotlivé očišťovací metody se značně liší, což se projevuje také v rozdílech jejich eliminace. Intermitentní hemodialýza nepředstavuje, vzhledem k jejímu trvání a frekvenci, tak velké riziko odstranění léčiva z organismu. Pokud aplikujeme dávku léčiva na konci tohoto výkonu, je nebezpečí nedostatečného dávkování relativně malé. Při úpravě dávkování respektujeme doporučení, které je běžnou součástí informací o přípravku.

Výpočet úpravy dávkování je vhodný pouze pro počáteční odhad a nemůže nahradit respektování terapeutických doporučení, pečlivé sledování terapeutického účinku, stanovení koncentrace léčiv a aktivní vyhledávání nežádoucích účinků. Bezpečnost léčení nemocných se sníženou renální funkcí vyžaduje pečlivý výběr látky dané terapeutické skupiny. Správný výběr snižuje nebezpečí hromadění metabolitů a jejich toxicity.

2.2.3 Snížená funkce jater

Snížená funkce jater může ovlivnit farmakokinetiku, i když většinou ne tak výrazně jako při nedostatečnosti ledvin. Eliminační funkce jater má značnou funkční rezervu a závisí na charakteru a stupni jaterního poškození a na vlastnostech podaného léčiva. Eliminace léčiva játry je ovlivňována biotransformační funkcí jater, krevním průtokem, vazbou na krevní bílkoviny a biliární exkrecí. V důsledku těchto změn zpravidla klesá celková plazmatická clearance, ale u některých nemocných nemusí být ovlivněna ani při pokročilém jaterním onemocnění. Nemocní s poruchou funkce jater mohou také odlišně reagovat na terapeutické, případně toxické působení některých léčiv. Farmakokinetické a farmakodynamické změny vyžadují úpravy dávkování zejména u nemocných s jaterní cirhózou (Verbeeck, 2008; Perlík, 2013).

Metabolické funkce jater se významně podílejí na celkové clearance řady léčiv. Jejich eliminace je ovlivňována několika faktory, které mohou být postiženy rozdílným způsobem. Jaterní clearance (CLH) závisí na průtoku krve játry (QH) a extrakčním koeficientem léčiva (EH):

CLH = QH × EH

EH je dán rozdílem koncentrací léčiva na vstupu do jater v portální žíle a na výstupu z jater v krvi vytékající z jaterní žíly. U látek s vysokou extrakcí se koncentrace na výstupu blíží nule (EH = 1) a u látek s nízkou extrakcí se koncentrace na výstupu téměř rovná koncentraci na vstupu (EH = 0). EH je závislý na jaterním krevním průtoku, vnitřní clearance nevázaného léčiva (CLint) a na podílu nevázaného léčiva (fu).

CLint zahrnuje souhrnnou aktivitu biotransformačních enzymů, transportérů a exkreci látek žlučí. Podle schopnosti jater odstraňovat léčiva z cirkulace rozlišujeme látky s vysokou extrakcí (EH > 0,7), s nízkou extrakcí (EH < 0,3) nebo se střední extrakcí (0,3 < EH < 0,7). Clearance léčiv s vysokou extrakcí je převážně ovlivněna krevním průtokem a je relativně nezávislá na vazbě na krevní komponenty a na aktivitě enzymů a transportérů. Snížení jaterní clearance léčiv s vysokým extrakčním koeicientem spočívá v omezení krevního proudu vedeného kolem funkčních hepatocytů. Mezi léčiva s vysokou jaterní extrakcí patří některá anodyna, propranolol, metoprolol, verapamil a lidokain. Do této skupiny se řadí také trimekain. Při intrahepatálním a extrahepatálním zkratování krve se při perorálním podání podstatně zvyšuje biologická dostupnost léčiv (tab. 3).

Tab. 3 Zvýšená biologická dostupnost při perorálním podávání léčiv s vysokou jaterní extrakcí u nemocných s jaterní cirhózou

Naopak clearance léčiv s malou jaterní extrakcí je převážně ovlivněna změnou vazby na krevní bílkoviny, funkcí transportních proteinů a enzymatickou aktivitou jater. Snížená jaterní clearance byla prokázána např. u chlordiazepoxidu, diazepamu a furosemidu. Uplatňuje se absolutní pokles funkčních hepatocytů a snížení enzymatické aktivity. Široce používaným substrátem pro hodnocení metabolické funkce jater je kofein. Jako indikátor aktivity CYP1A2 se nám osvědčila fenotypizace tímto substrátem. Reakce I. fáze biotransformace, většinou katalyzované monooxygenázovým systémem cytochromu P450, jsou obvykle postiženy výrazněji než konjugační reakce II. fáze. Ukazuje se, že substráty CYP2C19 mohou být hůře metabolizovány již při lehké formě jaterní cirhózy, naopak snížená clearance substrátů CYP1A2, CYP2D6 a CYP2E1 se manifestuje až u dekompenzovaného onemocnění.

V závislosti na typu léčiva bylo u nemocných s jaterní cirhózou pozorováno jak snížené, tak i zvýšené působení některých látek. Pokles účinku se projevil např. u betablokátorů a diuretik.

Teoreticky lze předpokládat snížení účinku všech betablokátorů, protože je prokázána významná korelace mezi sníženou jaterní funkcí a poklesem chronotropní aktivity izoprenalinu. Při klinickém hodnocení jsme např. zjistili snížené bradykardizující účinky metipranololu i při vyšších koncentracích léčiva u nemocných s pokročilou jaterní cirhózou. Domníváme se, že to lze vysvětlit nižší citlivostí E-adrenoreceptorů u nemocných s jaterní cirhózou.

Snížení účinku diuretik bylo pozorováno u nemocných s pokročilou cirhózou jater. Ve srovnání s kontrolami je u cirhotiků nutná vyšší koncentrace furosemidu v renálních tubulech k vyloučení stejného množství sodíku.

Zvýšenou citlivost nemocných lze pozorovat při používání analgetik, anxiolytik a sedativ. Při stejné koncentraci léčiva jako u zdravých subjektů je u cirhotiků výraznější centrální tlumivé působení. Příčinou mohou být změny prostupnosti hematoencefalické bariéry a zvýšená stimulace receptorů kyseliny 7-aminomáselné. Mimořádně významná nežádoucí reakce se projevuje jako renální selhání po podání nesteroidních antirevmatik, u nemocných s jaterní cirhózou provázenou ascitem.

Predikce osudu léčiv u nemocných s jaterní cirhózou není snadná. Současně se uplatňuje více faktorů, zejména hepatocelulární porucha a portosystémové zkratování krve. K hodnocení krevního průtoku se používaly látky s vysokou jaterní extrakcí, např. indocyaninová zeleň, galaktóza a sorbitol. Vlastní zkušenosti s posuzováním portosystémového zkratování u nemocných s jaterní cirhózou jsme získali s použitím glyceroltrinitrátu. K hodnocení metabolické funkce hepatocytů se používají látky, jejichž osud je málo ovlivněn krevním průtokem, např. antipyrin, kofein a midazolam. Praktické používání těchto testů komplikuje skutečnost, že jaterní extrakční koeicient není na rozdíl od ledvin konstantní a závisí na krevním průtoku. Proto není lineární vztah mezi clearance léčiva a clearance referenční látky, jakou je např. endogenní kreatinin při snížené renální funkci. Tato okolnost podstatně snižuje predikci osudu léčiv u jaterních onemocnění. Dosud nebyl prokázán význam testovacích látek pro predikci farmakokinetiky, použitelný v klinické praxi. Současné kvantitativní vyšetření nezávislého metabolického parametru může, společně s klasifikací dle Childa a Pugha (tab. 4), predikci dále zlepšit. Hypoalbuminémie je klinicky důležitým údajem bodového hodnocení. Odhaduje se, že při hodnotách albuminu > 30 g/l je průtok krve játry snížen o 16 % a 27 % krevního proudu je zkratováno. Při poklesu albuminu < 30 g/l lze předpokládat snížení krevního průtoku o 50 % a zkratování podléhá až 60 % krevního proudu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Individualizace farmakoterapie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.