You’re Never Weird on the Internet (Almost)

Copyright © RobotKittenGiggleBus Productions, 2015

Foreword copyright © Joss Whedon, 2015

Translation © Petra Šmídová, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN ëpub 978-80-7462-942-6

ISBN mobi 978-80-7462-951-8

Pro mou mámu, která je praštěná a jedinečná a která tohle – a mnohem víc – naučila i mě. I když mé dětství nebylo úplně „normální“, snažila se ze všech sil, abych se stala tím, kým jsem. A za to ji miluju.

Předmluva

Joss Whedon

Dvanáct mužů v dokonale střižených oblecích sedí a škrábe se na hlavě. Nacházíme se v zasedací místnosti jedné z velkých talentových agentur v Hollywoodu, kde jsem právě dokončila prezentaci svého internetového muzikálu Dr. Horrible‘s Sing-Along Blog. Společně se mnou jsou tu i ostatní autoři scénáře: můj bratr Jed, švagrová Maurissa, můj bratr Zack a Felicia Day. Napsali jsme scénář, ale představu o tom, co dál, jak hru reálně dostat na internet, nemáme o moc jasnější než oněch dvanáct perfektně ustrojených mozků. Oni i my něco blekotáme. Jejich internetový expert váhavě navrhuje, že bychom hru možná mohli umístit na YouTube – ale pouze pokud ji sestříháme na tříminutové kousky, protože na cokoli delšího než tři minuty se nikdo dívat nebude.

V tu chvíli si bere slovo zrzka.

Požádal jsem Felicii Day, aby se k nám připojila, protože vím, že se na internetu vyzná. Její seriál The Guild pro mě byl ukazatelem na cestě za Dr. Horriblem. Párkrát jsem se s ní sešel, abych zjistil, jak to celé funguje. Vím, že své věci rozumí, přesto jsem zaskočený a příjemně překvapený, když se vloží do hovoru, rozproudí ho, ovládne, zasmečuje a smete námitky z kurtu. Přebírá iniciativu, je na koni a nesmyslným argumentům nasazuje KO. Najednou se všichni rozpovídají, včetně expertů: Tyhle stánky mají rychlé načítání, ale žádnou sledovanost; tyhle jsou zpoplatněné; ano, sem bychom mohli jít a zaplatit si první pozici, ale museli bychom přistoupit na kompromis s etikou jejich podnikání.…Jsem nadšený, sleduju, jak tahle dívka, která vypadá na čtrnáct, školí plnou síň profesionálních agentů a najednou si uvědomuji, jo, no jasně: jako bych právě spatřil Buffy. Tu taky nikdy není vidět přicházet.

Mám své oblíbené hrdiny a Felicia Day je jedním z nich. Je laskavá a loajální a zábavná a ulítlá – tak by se ale dalo popsat mnoho mých přátel. Je krásná a rád bych ji hladil po vlasech – to se ale bohužel týká skoro všech mých přátel, žen i mužů. Felicia v sobě však má něco, co většině z nás chybí. Nesmlouvavý zápal. Není to jen žena, která se vypracovala od nuly – někdy si dokonce říkám, že snad ani není z tohoto světa, že se sem vtělila vlastní vůlí, aby tou samou vůlí přiměla svět vytvořit prostor pro její nové, nepochopitelné dílo. Felicia je silnější než já a zvláštnější než já a na vysoké škole vystudovala souběžně dva obory, matematiku a housle (což pokládala za nutné mi sdělit během prvních pěti minut po našem seznámení). Za to všechno ji mám rád. A líbí se mi i tato kniha, protože vysvětluje, zábavně a místy i drásavě, jak se tím jedinečným stvořením (se dvěma vysokoškolskými diplomy) stala.

Je těžké být podivín. Ne – je těžké žít ve společnosti, která to činí těžkým. Tato kniha se s onou tíhou vyrovnává – bez zášti, bez nepěkných záchvatů opojení sama sebou obvyklých u lidí, kteří se prosadili. Felicia vytvořila postavu ztracené křehké dívky, která zvládá zvládat a jít vpřed (a občas zvítězit). Tato postava je odrazem podobné, ale bolestivější skutečnosti. Její neobvyklá a strhující cesta byla složitější, než řada z nás, kteří ji známe osobně, tuší. To je ale součást jejího daru: v jejím podání se zdá být i ochromující úzkost lehká jako peříčko.

Krom toho je obdařena zatraceně dobrým smyslem pro humor. I kdyby pocházela z naprosto průměrných poměrů, stál by její příběh za přečtení. Ona však vyrůstala v bláznivých kulisách, a čím jsou okolnosti ztřeštěnější, tím příjemnější – a svým způsobem i čtivější – je její vyprávění. Když čtete tuto knihu, jako byste strávili s Felicií odpoledne a poslouchali její bezdeché povídání (vždycky je bezdeché – Felicia totiž nedělá při řeči pauzy) o úspěších, beznaději a okouzlujícím, téměř transcendentálním podivínství. Je to příběh o bytosti, která našla své místo v koutku světa, který před jejím příchodem doslova neexistoval. Feliciino místo je vždy za okrajem mapy, kde žijí draci, a tento příběh je víc než jen knihou vzpomínek. Je to hledání. Pokud chcete přežít, držte se zrzky.

Ta ví, kudy jít.

Úvod

Tímto se chci představit lidem, kteří vůbec netuší, kdo jsem, ale nějakou záhadou se jim do ruky dostala moje kniha. Zdravím tě, cizinče!

Nedávno jsem v obchodě Build-A-Bear v jednom nákupním centru na předměstí Lancasteru v Kalifornii zažila dokonalé shrnutí své kariéry.

Dobře, svobodná, dospělá a bezdětná žena kolem třicítky se většinou nerozhodne strávit volnou hodinku v obchodě, kde si můžete podle vlastní fantazie sestavit plyšovou hračku. Ale nikdy dřív jsem v takovém obchodě nebyla, a už jsem stejně dvacet minut přešlapovala na chodníku jako nějaký creepster a sledovala právoplatné zákazníky (většinou batolata), jak vcházejí dovnitř a jako novodobí polobozi si vyrábějí společníka svých snů. Až jsem nakonec, poté co jsem spořádala dva preclíky od Auntie Ann, odhodila jho společenských předsudků.

Jdi dovnitř, Felicie! Vyrob si měkoučkého kamaráda. Nikdo tvou slabost neuvidí!

A tak jsem vešla. Prodavačce jsem řekla, že hledám něco pro „synovce“ a vnořila jsem se mezi regály, abych strávila tři čtvrtě hodiny výběrem toho nejlepšího modelu. Byla jsem tu bez mámy, takže jsem se klidně mohla loudat. Bohužel.

Našla jsem chobotnici se šesti chapadly, která si málem získala mé srdce, ale po dlouhém váhání jsem nakonec sáhla po vycpaném Santa Clausovi. Protože byl červenec a panenka v podobě vycpaného staříka mi přišla vtipnější. (Hipsterský přístup mi pomáhal překonat stud, že si kupuju PLYŠÁKA SAMA PRO SEBE.)

Přešla jsem do oddělení doplňků, abych Santovi našla něco na sebe. Pocítila jsem lehký záchvat paniky, protože mi jako první padla do oka růžová baletní sukýnka s kanýry, ale byla jsem na malém městě a nebyla jsem si jistá, jestli se prodavačky nedotkne, když ze Santa Clause udělám transvestitu. Pak jsem si ale řekla, že liberální postoj k této otázce by mohl alespoň malou měrou přispět k lokální propagaci transgenderových práv … když vtom jsem na konci uličky zahlédla čtyři pohledné dívky. Zíraly na mě.

Dychtivě.

Překonala jsem sociální fobii, kterou pociťuju mezi neznámými lidmi, kteří se na mne koukají, a zamávala. „Ahoj!“

Taky zamávaly. Stály v hloučku asi metr ode mě. V podstatě takový gang. (Ne doslova.)

„Ahoj!“ „Vy jste …?“ „Jste to vy, že jo?“ „Dobrý den!“ Vypadaly vzrušeně.

Chtěla jsem se na ně taky usmát, ale pak jsem se zarazila. Nejdřív jsem si potřebovala něco ověřit. „Hm, kdo si vlastně myslíte, že jsem?“

„Vy jste Felicia Day, že?“

„Jo, to jsem já! Ráda vás poznávám!“ Vždycky si raději dvakrát zkontroluju, odkud si lidé myslí, že mě znají, protože kdysi na Comic-Conu v San Diegu si ode mě jeden muž kupoval DVD s mým internetovým seriálem, podával mi kreditku a přitom prohlásil: „Žena bude z tohohle dárku nadšená. Jste její oblíbená herečka. Strašně jste se jí líbila ve filmu Ďábel nosí Pradu!“

O-ou.

Dívky se shlukly okolo mě. „Pracujeme tady vedle v Hot Topic! Steph vás poznala, když jste postávala venku u těch laviček. CELOU VĚČNOST.“

Tolik k mé anonymitě v Build-A-Bear v Lancasteru.

„Jo, nemohla jsem se rozhodnout, jestli jít dovnitř nebo ne. Většina lidí v mém věku si tady pro sebe nic nekupuje, že jo?“ Rozpačitě jsem se zasmála a čekala, že mě podpoří.

„Jo, většinou sem chodí mrňata.“

No nic, jedeme dál. „Ráda vás všechny poznávám. Chcete si udělat společnou fotku nebo tak něco?“ Mávaly svými mobily jako tlupa neobvykle laskavých paparazzi.

„Jo!“ „Jasně!“ „Díky!“ Všechny čtyři se ke mně přitiskly a všechny naráz se snažily pořídit své selfie. Jako chobotnice se šesti chapadly. Vtom k nám přistoupila matka s dítětem.

„Jestli chcete, vyfotím vás.“ Žena vybrala všechny telefony a přitom na mne upřeně hleděla. „Vy jste herečka?“

„No, tak trochu… Jo, jsem.“

„Hrajete ve filmech?“

„Ne. Ve filmech ne.“ Chtěla jsem dát všem v nákupním centru v Lancasteru jasně najevo, že NEJSEM Emily Bluntová.

Jedna z dívek z Hot Topic vyhrkla: „Dělá spoustu věcí na internetu!“

„A v televizi!“

Další se naklonila až příliš blízko. „Líbíte se mi v Lovcích duchů.“

Voněla jako třešňová pomáda na rty. Příjemně. „Děkuji.“

Žena byla zmatená.

„To je nějaký pořad v televizi? Na to se nedívám. Ale miluju Zákon a pořádek: Útvar pro zvláštní oběti.“ Zavolala na svou osmiletou dceru. „Jenno, miláčku, znáš tuhle paní?“

Dítě se přestalo přehrabovat kolekcí pastelových oblečků pro princezny a naštvaně si mě prohlédlo od hlavy k patě.

„Ne.“

Už jsem otvírala pusu, abych je poučila, že princeznovské šatičky jen posilují genderové stereotypy, když se k našemu hloučku vydala místní prodavačka.

„Tak jak to tady jde?“

Odpověděla jí jedna z dívek z Hot Topic. „Fotíme se s Felicií Day! Je úžasná.“ Říkala jsem si, že tyhle holky bych si měla vozit s sebou.

„Aha. Vy jste nějaká celebrita?“

„Já jsem ji taky nepoznala!“ přidala se Jennina matka. Přátelsky se na prodavačku usmála, což bylo mírně nezdvořilé, ale pochopitelné. Reagovala bych stejně, kdybych potkala nějakou pro mě neznámou hvězdu reality show. Nebo nějakého sportovce. Nebo spoustu jiných hvězd internetu. Opravdu.

Jedna z dívek, ta, co voněla po pomádě, se mě zastala. „To je Felicia Day! Natočila spoustu internetových videí.“

„Internetových videí? Nějaké srandičky nebo tak něco?“ zeptala se prodavačka.

Proboha ne. „Ne, žádné srandičky, žádná koťata ani extrémní sporty nebo hudební parodie. Proto mě asi nepoznáváte, že?“

„Asi.“

Další dívka řekla: „Já vás znám jenom proto, že můj přítel miluje vaše programy o hrách. Je do vás úplný blázen.“ Pak se na mě konejšivě usmála. „Ale já jsem v pohodě.“

„Bezva, tomu říkám kompliment.“

Tohle slýchám často. Mé nejisté já se vždycky cítí, jako by dostalo úder pod pás, jako by si ty holky byly jisté, že nejsem AŽ TAK sexy, aby se do mě jejich kluk opravdu zbláznil. Občas mě napadne – to si piš, dokážu ti přebrat kluka. DEJ SI NA MĚ POZOR!

V tu chvíli jsem si uvědomila, že je třeba konverzaci kousek posunout.

„Myslím, že bychom se teď mohly vyfotit a pak si jít vyrábět své medvídky …“ Jennina matka mě ale předběhla a spoušť prvního iPhonu stiskla, když jsem byla uprostřed věty.

Snažila jsem se rychle nasadit strnulý úsměv, který jsem během let vypilovala k dokonalosti, abych na těch tisících fotek vystavených na Facebooku nevypadala jako ochrnutá, ale cítila jsem, že už je pozdě. Naklonila jsem se k ní: „Mohla byste to vzít ještě jednou… No nic, to je jedno.“ Mezitím už držela v rukou další telefon. Nic se neděje, lidi často trpí paralýzou. Proč bych taky nemohla vypadat jako po obrně.

Zatímco jsme se fotily, vyťukávala prodavačka na svém mobilu esemesku. Pak se na mě obrátila.

„Právě jsem psala synovi, a ten o vás nikdy neslyšel. A na internetu je skoro pořád.“

„Internet je velký …“

„Je na něm opravdu HODNĚ.“

„Hm, to mě mrzí.“

Jedna z dívek se pustila do kampaně na obranu Felicie Day. „Nejspíš je to nějaký troll, co na internetu uráží ženy!“

„No dovolte, můj syn se k ženám chová velmi ohleduplně.“

„To nikdy nemůžete vědět …“

Cítila jsem, že situace zavání průšvihem. „Přece se nebudeme hádat. Každý se někdy na internetu chová jako idiot, ne?“

Dívka se stáhla, jako kdybych jí vrazila facku. „Já tedy ne!“

Nechte to na mě. Já se o přízeň svých fanoušků připravím sama. „Ne, tak jsem to nemyslela …“

Vtom nám do hovoru vpadla žena, která nás fotila, a strkala své dítě směrem ke mně. „Jenno, stoupni si k ní. Já vás vyfotím!“

„Ale já ji NEZNÁM, mami!“ Zaujaly jsme pózy. Jennin postoj doslova křičel nezájmem. K prodavačce se najednou přitočil urostlý chlapík vojenského vzezření se dvěma želvami Ninja v ruce. „Mohla byste mi prosím ukázat, kde najdu nunčaky?“ Podíval se na mou postavičku a zamračil se. „To je Santa Claus v baletní sukýnce?“

A… a… to byl signál, abych vyrazila k východu.

„Ráda jsem vás všechny poznala!“ Popadla jsem první doplňky, které mi přišly pod ruku – protože můj Santa rozhodně neodjede z Lancasteru nahý – a pakovala jsem se směrem k pokladně. Přitom jsem mávala jako praštěná postava na alegorickém voze. „Byli jste super. Dík, že mi držíte palce.“

Opustila jsem nákupní centrum, lehčí o dvě stě dolarů utracených za plastové brusle, sluneční brýle a miniaturní elektrické kytarky. Jestli vás trápí zvědavost, tak takhle dopadl můj výtvor:

Ano, Santa se ohání šavlí.

Pak jsem se vydala tam, kam jsem mířila, než jsem se zastavila v nákupním centru: na setkání s Richardem Bransonem.

(No dobrá, musela jsem to napsat takhle, protože to zní působivě. Ve skutečnosti jsem se s ním ale neměla sejít osobně. Měla jsem si prohlédnout hangár pro jeho raketoplán Virgin Galactic na PR pozvání pro sociální média. Během téhle akce jsem ale asi čtyřikrát stála sotva půl metru od něj. Měl na sobě sexy koženou bundu a super účes. A určitě se usmíval směrem ke mně. Takže jo, jsme nejlepší kámoši.)

Když si to shrnu, byl to takový zcela typický den mého života.

Vlastně ne.

Řekla bych, že po uvedení tohoto příběhu si můžu dovolit vynést předpoklad: Buď se už nemůžete dočkat, až si tuhle knížku přečtete (vnitřní hlas: „OMG, FELICIA DAY NAPSALA KNÍŽKU!“), nebo jste pořádně zmatení (vnitřní hlas: „Kdo že to teda je?“)

Pro ty nadšené: Jsem ráda, že se vám má práce líbí. Taky vás mám ráda!

A pro ty zmatené? Já vás slyším. Ten kamarád nebo kamarádka, kteří vám tuhle knížku věnovali, o vás vůbec nic nevědí. Měli vybrat něco míň osobního, třeba voňavou svíčku nebo dárkový certifikát do nějakého podniku, kde mají dobré hranolky – je to tak, že?

Nepřipadám vám ale aspoň trochu povědomá? Jako přítelkyně jednoho vašeho bratrance? Někdo mi kdysi řekl, že mám v obličeji něco, co každému připomíná jeho vzdáleného příbuzného.

Nebo třeba oči trochu jako Emily Bluntová?

Nesnažím se vás přesvědčit, jen se ptám.

No nic, nevadí.

Vím, že bych neměla vlastní vzpomínky uvádět s takovou mírou nejistoty, ale zastávám životní názor, že je lepší vždy očekávat to nejhorší. Vyhnete se tak zklamání. <-GONG! Předchozí dvě věty si prosím zvýrazněte! Bude to jedno z mnoha hodnotných životních mouder, která v tomto díle objevíte. Jsem OPRAVDU dobrá ve formulaci zásadních životních pravd, které by se daly tesat. V budoucnu se chystám založit společnost, která vydělá balík na tričkách/podložkách pod myš/hrníčcích na kafe. Bude se jmenovat Have a Nice Day Corp. – to kvůli mému příjmení, ha ha!

Pomůžete mi najít směr, pls?

Jasně. Omlouvám se.

Ahoj, jsem Felicia Day. Jsem herečka. Ta bizarní postava v tom sci-fi seriálu? Víte, o kterém mluvím. Nemívám fotku na hlavním plakátu, ale vždycky se objevím v několika dobrých scénách, při kterých se lidé smějí. Jako zrzka hraju tu šestou specialistku a v podstatě jsem vynalezla kategorii „milých ale nekonvenčních hackerek“. (Pardon, když jsem začínala, byla to novinka. Fakt.)

Jsem scénáristka, producentka a herečka/moderátorka/hlavní postava stovek internetových videí. Doslova stovek. Mám takový problém (promluvíme si o něm později). Spousta lidí zná mou práci. A spousta lidí ji nezná. S oblibou říkám, že jsem „situačně známá“. Je to mnohem lepší než „populární na netu“, což ve mně vzbuzuje pocit, že spadám do stejné kategorie jako připitomělá cvičená kočička nebo kluk předvádějící úžasné triky s jojem, zatímco skáče na pogu. Já vím, že ten kluk je určitě nadaný. Ale ta kočka… ta už míň.

Před sedmi lety jsem začala s vypůjčenou kamerou v garáži natáčet videa a teď se snažím skloubit hraní v televizi se psaním, produkcí a řízením společnosti Geek & Sundry vyrábějící internetová videa. Jsem nadšený příznivec sociálních médií (alias „závislák“), mám víc než dva miliony fanoušků na Twitteru a jsem většinou jediná žena na seznamu prominentních počítačových maniaků překřtěná médii na „Královnu podivínů“. Osobně toto označení odmítám, ale když ho v souvislosti se mnou někdo použije, beru to a považuju ho za kompliment. Protože kdo by nechtěl na základě genetických vloh zdědit celou dynastii? Pěkně bez práce, jen <FLEK>! a narodíte se jako někdo výjimečný!

Běžný člověk z ulice mou práci znát nebude, ale jsou místa, kde mě považují za hvězdu, třeba na Comic-Conu v San Diegu nebo… na Comic-Conu v San Diegu. A pak mám taky OHROMNÝ faktor rozpoznání mezi baristy. V pětasedmdesáti procentech případů mě zaměstnanci kaváren identifikují, jakmile si objednám „latté s mandlovým mlékem bez cukru, a prosím vlažné“. Ano, určitě je to dost otravná objednávka, ale i tak jsem rozhodnutá si i nadále požitkářsky vychutnávat nápoje moderní doby. Rozhodně si to chci užít, než přijde zombie apokalypsa. V podstatě nic praktického neumím. Je mi jasné, že budu patřit k prvním, koho společnost „obětuje“. Místo abych se učila opravovat motorky nebo jiné dovednosti užitečné při katastrofickém scénáři, budu si objednávat pití, jaké mám ráda, dokud se ze mě nestane bezvládná mrtvola.

A nebudu se bránit. Platí?

Jsem moc vděčná za to podivínské místečko, které jsem si v životě vytvořila. Někteří lidé mě znají jenom z mých tweetů. I to je v pořádku, protože objektivně řečeno, mívám VÝBORNÉ tweety.

Felicia Day@feliciaday – 28. března

Někdy mám chuť koupit si tričko pro miminka a nacpat se do něj, jen abych si mohla říct: „Páni, jsem teď větší, než jsem bývala kdysi.“

←Praštěný

Felicia Day@feliciaday – 12. března

Mám v sobě vnitřní já, které se ke mně někdy chová jako pěkný parchant.

Hlubokomyslný→

Felicia Day@feliciaday – 29. března

Právě jsem viděla chlápka, jak se naklání do kufru auta a nahlas si řekla: „Pěknej zadek!“ Internete, co to se mnou děláš? :(

←Technický

Felicia Day@feliciaday – 23. září

Tak jsem se dnes OPĚT poučila: Vždycky si prohlédněte jídelní lístek dřív, než vstoupíte dovnitř. Jinak se octnete v pasti – poté, co vám přinesou vodu, zjistíte, že za ravioli zaplatíte 24 dolarů.

←Praktický

Ale narovinu, nestojím o to, aby mě každý znal a aby někdo vydělával na tom, že prodá bulváru mé fotky bez make-upu. Nebaví mě nosit make-up každý den. Nebo pravidelně vyrážet někam ven. Nejlíp se cítím doma u klávesnice a… toť vše. V reálném životě jsem trochu nesvá, jako v sexy kraťáskách. NEMŮŽU si v nich vyrazit a myslet si, že se mi někdo za zády neposmívá, že mám zplihlý dekolt.

Díky neformálnosti online světa mám pocit, že nejsem ani tak „celebrita“, jako spíš starší sestra, ke které můžou být její fanoušci brutálně upřímní. „Felicie! Líbilo se mi tvé poslední video. Ale vypadáš unaveně. Vezmi si melatonin, pomůže ti překonat jet lag!“ Znají mě jako virtuální kamarádku, ne jako někoho, koho můžou strhat kvůli vnějšímu pozlátku. (Nejspíš proto, že jim neposkytuju moc materiálu k objektivnímu srovnání.)

Nejlepší na té podivně poslepované kariéře, kterou jsem si postupně vybudovala, je, že se můžu plně ponořit do věcí, které mě baví. Do komiksů, videoher, DVD, romantických příběhů, televizních seriálů a špatných kung-fu filmů. To vše si jako součást své práce můžu svobodně kupovat a většinou také legálně odečítat z daní. A snadněji tak navazuju vztah s ostatními lidmi, bez ohledu na to, v kterém koutě světa se právě nacházím. Když ke mně na večírku přijde úplně cizí člověk a řekne: „Ahoj, ty jsi Felicia Day. Chtěl bych si popovídat o té komiksové knížce, o které jsi minulý týden tweetovala“, je to ten nejúžasnější pocit. Protože pak nemusím rozpačitě postávat v koutku, upíjet Sprite a za deset minut potají zmizet bez rozloučení s hostitelem. (V angličtině se tomu říká‚ zmizet po irsku‘ a já v sobě mám irskou krev, takže je to součást mé genetické výbavy.) Pro člověka, který měl jako dítě jen velmi málo… tedy přesněji, který NEMĚL ŽÁDNÉ kamarády, je to fakt paráda.

A jak jsem tedy k té své superúžasné kariéře přišla? Máte štěstí, protože tahle kniha vznikla právě proto, aby vám o tom vyprávěla. Ve zkratce:

A) Díky dost nezvyklé výchově.

B) Díky neustálým pádům a selháním.

C) Díky tomu, že pro mě „ne“ nikdy nebyla odpověď.

Nepůjde o typické „dámské“ memoáry. Počítám, že nechávám svou krásu příliš zahálet, než abych mohla psát bláznivé příběhy o „jedné noci v Cabo“. Nemám žádné bývalé milence, kteří by si libovali v emo a které bych mohla pomlouvat. A neprošla jsem si žádnou zvláštní zkušeností s drogami, která by ve mně probudila hlubokou sebereflexi. Možná na tom zapracuju, abych měla o čem psát ve své příští knize. (Pošlete pro prosecco! Je to nějaký alkohol, ne?)

Často se bude mluvit o počítačových hrách a možná vás občas napadne: „Tahle knížka je i NA MĚ dost ulítlá.“ Podstatou příběhu ale je, že se mi svět otevřel v okamžiku, kdy jsem se rozhodla přijmout sama sebe taková, jaká jsem – se vším všudy.

Mé vyprávění je důkazem toho, že nikdy v historii nenastal okamžik vhodnější pro cestu za vlastním snem, že právě teď můžete publikum oslovit svým uměním. A můžete být tak divní, jak se vám zlíbí, a necítit se kvůli tomu trapně. I to je skvělé poznání.

Doufám, že mezi vtípky a přihlouplými ilustracemi (jsem závislá na Photoshopu) najdete aspoň kapku inspirace pro vlastní život – riskněte to a využijte všechny nástroje, které vám leží pod konečky prstů. Ať je vás slyšet dřív, než se z vás stane mrtvola. Buďte tím, kým jste, a využijte k tomu tenhle nový propojený svět. Protože …

Rodíme se jako prázdná knihovna.

Plníme ji až svým životem.

HAVEANICEDAY!

No nic, otočte stránku. Tohle už ukončíme.

1. Proč jsem divná

Stručný příběh jednoho excentrického dítěte, oběti domácího vzdělávání

PROČ SI SE MNOU

OSTATNÍ DĚTI

NEHRAJÍ?!?!

Aby bylo jasno, domácího vzdělávání se mi nedostalo z náboženských, ale z hippie důvodů. Nebyly ani úplně hippie. Neměli jsme žádnou „komunitu sdílející společný ašram“, což bylo VELKÉ zklamání. Vždycky jsem si přála prožít podobně úžasně chaotické dětství. Vyrůstat v domě bez hodin. Společně s dětmi, které by se jmenovaly Justice League nebo Feather. Tak to měla Winona Ryder, ne? Taková kráska.

Ne, já prošla středostavovskou hippie výchovou. Spíš jen inspirovanou hippie přístupem. Recyklovali jsme odpad dřív, než recyklace přišla do módy, nosili jsme trička s nápisem „Zachraňte velryby“ a… to bylo tak asi všechno. Jo, a máma nám dávala karob místo čokolády a vitamíny, po kterých nám smrdělo z pusy. Ale protože jsme kolem sebe s bratrem většinou neměli žádné další děti, dost dlouho jsme si to s tím zápachem neuvědomovali. (Tip: když dáte vitamínové tablety před podáváním do mrazáku, zbavíte se nepříjemného pachu vitamínu B.)

Než jsme začali s domácím vzděláváním (tj. než jsme byli na dobu téměř jednoho desetiletí uvrženi do společenské izolace), navštěvovala jsem od svých pěti do sedmi let několik základních škol. Zjistila jsem tam o sobě pár důležitých věcí:

A) Když má nějaký kluk zajímavý přízvuk, určitě se do něho zamiluju. Pokud má přízvuk a navíc brýle, budu si ho chtít vzít za muže. (To platí tobě, Charlie se skotským přízvukem, se kterým jsem chodila do školky. Mohl jsi mě mít celou. Blázne.)

B) Nikdy se nedokážu nadchnout jen pro jednu věc, pokud se „podkuřování učitelům“ nepočítá jako samostatná kategorie. Velmi brzy jsem zjistila, že když vám něco jde, máte to u dospělých FAKT DOBRÝ. Kdo nosil Miss Julii, učitelce ve školce, dárky ke každému svátku včetně Dne prezidentů, i když nikdo jiný v ten den dárky nedává? Tak takhle to mám.

C) Nikdy nebudu patřit mezi třídní oblíbence. To je vyhrazeno holčičkám, které mají mašličky ve vlasech sladěné s barvou šatiček a kamarádí s dalšími holčičkami, které mají mašličky sladěné s barvou svých šatiček. Koncem 80. let byly mašličky totéž co dnešní drahé ozdobné gumičky. Já jsem žádné mašličky ani ozdobné gumičky neměla, protože jsme byli chudí, nakupovali jsme v Charitě a máma mi stříhala vlasy jako podle salátové mísy.

A nakonec:

D) Oblíbené holčičky nikdy neuznají, že si zasloužím respekt a společenský status, takže jsem si s chutí řekla „na ty káči kašlu“ a stala se vůdkyní skupinky třídních outsiderů. Malý albín? Šišlavá holčička? Louda? Přidejte se do naší party! Ukážeme těm roztomilým dívenkám s mašličkami, o kolik zábavnější je hrát vybíjenou, když se nemusíte bát o drahé šatičky, ve kterých vypadáte tak zazobaně a roztomile! (Ne že bych záviděla.)

Byli jsme s mou bandou prvňáků ÚPLNĚ jako z filmu Snídaňový klub: Zoe z Portorika, která měla doma morče, Marcus s kudrnatými zrzavými vlasy, který vždycky voněl po mléce, a šilhavá Megan, se kterou jsem vlastně moc kamarádit nechtěla, ale máma mě k tomu nutila, až mi nakonec přirostla k srdci, protože vypadala, že má vždycky radost, když mě vidí.

Scházeli jsme se v rohu vestibulu, v rohu hřiště… prostě jsme se schovávali v rozích a vzdorovali všem svou nezávislostí.

Nálepky do alba jsme si třeba vyměňovali jenom mezi sebou. (Žádná z těch oblíbených princezen nikdy neviděla mou stránku s okřídlenými koníky, a ta byla FAKT HUSTÁ.) Jednou jsme dokonce stáli u zadního plotu školního hřiště nedaleko dálničního přivaděče a „troubili“ na projíždějící náklaďáky, i když to bylo proti školnímu řádu. Ty jo! Protože jsem to měla u učitelů dobré, řekla jsem své partě s jistotou Gregory Pecka vedoucího svou četu do bitvy za druhé světové: „Ničeho se nebojte. Kryju vám záda.“ Být šéfem je někdy o nervy, ale s odpovědností přichází i obdiv.

A tak mi to vyhovovalo.

Zdálo se, že pokládám základy své budoucnosti všestranné ženy, vědomé si výhod svého vzhledu, ale nepodřizující se establishmentu. Bezpochyby nová Susan Sontagová. Několik životních zádrhelů však bohužel proměnilo můj plán z „budu vyrůstat mezi ostatními dětmi“ v emocionální mlýnek na maso.

[ Ježíš mě miloval ]

Ve druhé třídě jsem přestoupila do konzervativní luteránské základní školy. Nebyli jsme věřící rodina, ale máma jako malá chodila do státní školy a jediné příběhy, které nám z té doby vyprávěla, byly o dětech, které chodily do školy bez bot, a o tom, jak si musela nechat oholit vlasy kvůli vším. A pak ještě něco o „zbouchnutí“, čemuž jsem nerozuměla, ale máma se vyjádřila jasně – bylo to něco, co ženám ničilo život.

Saints Academy byla nejlepší škola v kosmopolitním městě Huntsville ve státě Alabama (sídle Kosmického kempu) a já ji milovala, až na to, že jsme museli každý den navštěvovat kapli. Považovala jsem tu hodinu za hrozbu pro svůj intelekt, protože máma vždycky říkala: „Nechci, aby se z tebe nebo tvého bratra stali přitroublí jižanští pánbíčkáři.“ Brala jsem to varování velmi vážně. Hodiny náboženství vedla paní, které jsme říkali Miss Rosemary. Kdykoli se POMALÝM pohybem dotkla bible, založila jsem si ruce na prsou a zamračila se. „Tak to ne, madam! Ze mě ‚pánbíčkáře‘ neuděláte!“

To jediné, kvůli čemu jsem ty každodenní bohoslužby přežila, byla ohromná socha Ježíše visící za kazatelnou. Považovala jsem jeho obličej, i když lehce ztrhanýz toho zavěšení na kříži, za dost přitažlivý. Tak jsem tam den za dnem seděla, Miss Rosemary jsem v duchu vypla podobně jako trombóny ze znělky seriálu Peanuts, a představovala si, jak se s J.K. objímáme před televizí a společně koukáme na Rodinná pouta nebo na Scooby-Doo. Někdy jsme se dokonce vydali i na imaginární líbánky do Disneylandu. J.K. stejně jako já nesnášel Goofyho a miloval kolotoč s otáčejícími se hrníčky. V mých představách jsme tvořili dokonalý pár!

Po pár měsících se ale má zamilovanost přesunula z p. Krista na p. Hasselhoffa ze seriálu Knight Rider. Od té doby jsem se modlila k tátovi svého bývalého, aby mě jakýmkoli způsobem zbavil té každodenní náboženské otravy. Miss Rosemary nebyla právě přesvědčivá a ať už byl ten její „Jan“, „Matouš“ nebo „Jidáš“ kdokoli, rozhodně SE MĚLI DOST MIZERNĚ. Jak tomu utéct?

Jednoho dne se to stalo. Miss Rosemary a muž jménem „Timothy One“ mi poskytli klíč. Po škole jsem se vřítila do kuchyně. Nemohla jsem se dočkat, až ten dynamit odpálím.

„Mami! Mami! Víš, co se stalo? V kostele dnes pálili peníze!“

Máma přerušila výrobu konopného jogurtu nebo nějakého jiného zdravého jídla, které nám obvykle nutila. „Cože?“

„Jo, pálili peníze. Miss Rosemary říkala, že jsou to ďáblovy papírky!“

„To si děláš srandu? Kolik?“

„Stovky dolarů! Víc, než jsem kdy v životě viděla!“ Ve skutečnosti to byla hrst pětidolarovek, ale můj dramatický zápal byl přesto na místě. A opravdu pálili americkou měnu před skupinkou sedmiletých dětí. Tahle část byla stoprocentně pravdivá. Plameny se zračily v očích Miss Rosemary. I Ježíš, můj bývalý, na to koukal dost vyděšeně, a to byl jen ze dřeva.

Máma, jak jsem čekala, málem proletěla stropem. Je to laskavá žena, ale zkuste ji naštvat něčím, na čem jí záleží, třeba politickým názorem nebo informací, že se přestává vyrábět její oblíbený pleťový krém, a v tu ránu spustí: „Pusťte mě na ně! Hned tady v obchodním domě. OKAMŽITĚ! Vy zaprodanci zkorumpovaní klinickým výzkumem!“

Z jejích prudkých reakcí může jít někdy strach, v tomto případě bylo ale jejich správné nasměrování v mém zájmu. Takže BEZVA.

„Musím ještě navštěvovat kapli, mami?“

„Rozhodně ne! To se neboj. Postarám se o to.“ Páni! Pánbíčkáře čekají PROBLÉMY.

Příští ráno se máma vydala na pohovor s ředitelem školy. Vzala si na sebe své nejlepší šaty od Liz Clairborne s rukávy nafouknutými jak dva Hindenburgy, takže mi bylo jasné, že to s mou záchranou myslí vážně. Zatímco jsem na ni doma čekala, představovala jsem si, jak svou volnou hodinu ve škole využiju. Uspořádám si album s nálepkami nebo se postarám o své mnohohlavé stádo koníků My Little Pony. Víte, budu prostě dělat něco, co bude přínosem pro mou budoucnost.

Když se ale o pár hodin později vrátila, rukávy na šatech vypadaly zplihle. Škola se nehodlala omluvit za pálení bankovek a z nějakého podivného důvodu nebyla ochotna kvůli jedné rozzuřené hippierodince dělat výjimku z osnov. Nemohla jsem uvěřit, že to nezabralo! Protože když se moje máma kvůli něčemu naštvala, třeba když jsem nechtěla jíst kuřecí játra, šla z ní hrůza. Co to s těmi lidmi bylo?

„Takže budu muset dál chodit do kaple?“

„Ne. Do téhle školy už dál chodit nebudeš.“

„Super! Počkej – cože?!“

Jo. Tenhle incident s pálením peněz, který se odehrál v roce 1985, mě (téměř) navždy vytrhnul ze školního vzdělávání. Ha.

Krátce jsem ještě chodila do další školy, která se zaměřovala na „unschooling“. Z té si toho moc nepamatuju, snad jen to, že ji zčistajasna zavřeli a zmizeli i s našimi penězi. Dospělácké starosti. V tu dobu byl táta převelen z Huntsville v Alabamě ještě jižněji – do Biloxi v Mississippi – kde měl dokončit vojenský lékařský výcvik. A v tu chvíli šlo moje vzdělávání definitivně do kytek.

Pro vás, kteří nepocházíte z oblasti Deep South: Alabama nebo Mississippi, to je snad jedno, ne? Díra jako díra, ne? Mohly by se spojit v jediný křupanský stát, ne? Pro mou širší jižanskou rodinu to však byla rána. Měli pocit, že nás stěhují do zapomenuté pustiny. Táta sám byl Yankee, takže byl ještě nervóznější. (V rodině mé mámy říkali Yankee každému, kdo se narodil na sever od Kentucky. Trvalo roky, než jsem pochopila, že se to označení používá jinak.)

V naší rodině neexistovala tradice domácího vyučování, bylo tu ale zvykem dosahovat super-mega úrovně vzdělání, především z máminy strany. Děda měl PhD z jaderné fyziky a pomalý jižanský styl řeči, která se táhla jako med. Jednou třeba vynalezl odsolovací přístroj a o týden později byl schopen seřvat každého, kdo ho chtěl rušit u jeho oblíbeného zábavného nashvillského komediálního pořadu Hee Haw. „Vypadni, Pooch! Nevidím přes tebe na Skeeter Davisovou!“

Babička je taky vědkyně a pečovatelka a malířka a… Po pravdě řečeno, jde z ní docela strach. Jednou našla u sinice mrtvou sovu, a tak ji hodila na korbu svého pickupu, aby si mohla pořádně prostudovat její kostru, až se rozloží. Historka jako z příběhů Beth Henleyové, ale když je vám sedm a najdete v babiččině autě mrtvou sovu, tak vás to, lidi, fakt vyděsí. Začnete přemýšlet, jestli by babička neudělala to samé i s vaší mrtvolou, kdyby to bylo legální.

Takže abychom se drželi rodinného odkazu, začala máma ještě před stěhováním pátrat po vhodné škole pro mě a pro mého bratra. Na pobřeží Mississippi se ale moc možností nenabízelo. Vlastně tam mají jeden z nejhorších školských systémů v zemi a jediná soukromá sekulární škola v oblasti vyžadovala, aby žáci nosili uniformu, což máma považovala za fašismus. Takže jsme byli v bryndě. A protože táta pracoval osmadvacet hodin denně, aby se z něj stal chirurg (od svých osmi let jsem ho neviděla jinak než v bílém), bylo na mámě, aby přišla s vhodnou alternativou.

Tak nějak samo z toho vyšlo, že nás dál bude vzdělávat svépomocí.

[ Doma je tam, kde… se odehrává vše! ]

Když se dívám zpět – a to nechci být nefér vůči lidem, kteří mě vychovali – myslím, že nikdo tehdy neměl jasný plán, jak celé to domácí vyučování bude vypadat. Na začátku byla představa asi taková, že budeme dál postupovat podle platných osnov pro třetí třídu, které si máma vyžádala poštou, pěkně od začátku do konce. Tak to dělaly misionářské rodiny, které odjížděly společně s dětmi na zahraniční misie. To se mi líbilo, protože to bylo neuvěřitelně romantické. Vždycky jsem snila o tom, že se vydám do zámoří na nějaké lodi, jako byl Titanic, a misie mi připadaly čímsi tragické a výjimečné (na rozdíl od natvrdlé Miss Rosemary).

Navíc jsem si domácí vzdělávání tak nějak spojovala se sirotky. A já moc toužila být sirotkem. Protože – řekněme si to otevřeně – v dětské literatuře to sirotci mají prostě super! Jsou sice smutní, ale jsou výjimeční a lidé je přes všechna protivenství vždycky milují. A vždycky je čeká skvělá budoucnost. Tajná zahrada, Čaroděj ze země Oz, Harry Potter? Být sirotkem byla jedna z položek na mém seznamu věcí, které musím před smrtí vyzkoušet. Společně se schopností telepaticky komunikovat s naším psem. Pod pojmem „homeschooling“ mi naskakovala spojení jako „bez školy“ a „bez rodičů“, takže jsem byla jasně pro. Aniž bych chápala, o co tady opravdu půjde.

V první den nového stylu života dorazilo k nám domů několik krabic s knihami. Zvláštní bylo, že všechny texty vypadaly stejně, jen na obálce měly napsáno „Přírodověda“ nebo „Matematika“, jako krabice v oddělení s privátní značkou potravin.

UČENÍ

Znervózněla jsem, bez ohledu na podivný studijní plán. A máma taky.

„Tak co, vy dva, zkusíme to ponovu?“ Vzala do ruky tlusté „pokyny pro učitele“, jimiž se měla denně řídit. (Jsem přesvědčená, že v jejich hřbetu se dodnes nerýsuje jediný ohyb.)

„Jasně!“ Poskakovali jsme já i můj bratr Ryon nadšeně, jako rozjařené publikum v zábavné televizní show. Jasně že jsme připravení. Kašleme na systém. Budeme se učit podle svého!

Následujícího rána jsem si oblékla kalhoty (i když jsem vlastně nemusela, protože jsem byla doma), usedla se svými novými knihami do „lavice“ (ke kuchyňskému stolu, na němž jsme krmili kočky) a chystala se namáhat si mozek.

Aby bylo jasno, máma se skutečně snažila, abychom začínali přesně v devět a abychom se učili pěkně až do jedné odpoledne, než nastane čas na „a teď běžte a dělejte si, co chcete“. Tak to probíhalo asi týden. Protože jsme ale nad sebou nikdo neměli dohled, pomalu, ale jistě se nám budíček začal přesouvat do pozdního dopoledne. Po několika měsících jsme už ráno žádné učení nestíhali, protože jsme na obědy jezdili každý den do restaurace (domácí obědy dělají jen utlačované domácí putičky) a ty byly kolem jedné přeplněné, takže bylo výhodnější vyrážet z domu už okolo poledne, než se dovnitř nahrnou pracující. A když jsme vstávali o půl jedenácté, znamenalo to, že… no, však to znáte, ono sprchování taky chvíli trvá.

Ze života se nám vytratil veškerý řád. „Nemohli bychom ty čmáranice u kapitoly o geologii považovat za výtvarnou výchovu? Mohli? Dík, mami.“ Vyučování se přesunulo do kategorie „k tomu se dostaneme později“, někam za důležitější položky, jako zajet na nákup nebo navštívit půlnoční promítání Rocky Horror Picture Show. Nakonec jsme si s bratrem dělali všechno po svém. Žádná pravidla, žádné testy, žádný otravný vládní dohled nad dětmi, které se nedávno přestěhovaly a nebyly na oficiálním seznamu obyvatel.

Nechci tvrdit, že by se máma do našeho vzdělávání vůbec nezapojovala. Občas s něčím přišla. Když se pro nějaké téma nadchla, prohlásila třeba: „Teď se naučíme něco z dějepisu!“ Všichni jsme naskákali do auta, několik dní objížděli celý stát a navštěvovali všechna památná místa občanské války. (Je to fakt sranda válet sudy z travnatého kopce, kde jsou pohřbeny tisíce bojovníků Konfederace.) Taky na nás ze svého pokoje často křičela: „Učte se!“, zatímco se dívala na Sally Jessy Raphael Show, a během první války v Iráku nás donutila učit se arabsky, protože „nikdy nevíte, co se stane“.

Existovalo však jedno pravidlo, přes které ani při naší liberální výchově prostě nejel vlak: čekalo se od nás, že budeme číst. Stále. Celý den, každý den. Mohli jsme číst cokoli, co jsme si vybrali v knihovně nebo v antikvariátě, v oddělení pro děti nebo pro dospělé, cokoli, pokud se na obalu neskvěla nějaká nahotinka nebo nápis Stephen King.

Samozřejmě, že jsem si velmi oblíbila brakovou detektivní literaturu. Mým favoritem byl Perry Mason. Ne ten herec, který ho hrál v televizi, Raymond Burr. Toho jsem nesnášela. Připadal mi neohrabaný a z toho vysokého čela mi běhal mráz po zádech. Ne, můj Perry Mason byl vyšší a kultivovaný, trochu jako Cary Grant nebo má druhá láska David Hasselhoff. Měla jsem sbírku všech knih s Perry Masonem s výjimkou jediné (Případ krásné zpěvačky mi pořád unikal, byla to „bílá velryba“ mé sbírky). Všech jednaosmdesát detektivek jsem si poskládala v pořadí, v jakém vycházely, na provizorní poličce na zadní stěně svého šatníku. Pod jejich vlivem jasně vykrystalizoval můj životní sen: nastoupit na atraktivní pozici sekretářky jako věrná průvodkyně Perryho Masona, Della Streetová. Buď sekretářka, nebo „kurtizána“ – ať už ta práce obnášela cokoli.

Případ megery s domácím vzděláním

Taky se čekalo, že se budu kvůli dědovi pilně věnovat matematice. Jako fyzik mě na pravidelných návštěvách v Alabamě každý měsíc s oblibou zkoušel z rovnic. Máma byla ráda, když ho mohla ohromit. A já taky, protože mi vždycky dal cucavý bonbón, když jsem něco správně spočítala.

„Jak zní Pythagorova věta?“

„a^2 + b^2 = c^2?“

„Ty jsi moje holčička! Tady máš mentolku a teď mazej do kuchyně, začíná Hee Haw.“

Podle mámy jsem byla pod ohromným tlakem, abych vstřebala tolik matematiky, kolik jen dokážu. Kdysi si přečetla nějakou neověřenou studii, kde se tvrdilo, že „dívky se výrazně zhorší ve studiu přírodních věd, jakmile dostanou první menstruaci“. „Takže by ses toho měla co nejvíc naučit, než to přijde.“ Tento „jasně prokázaný“ vědecký fakt ve mně vzbuzoval takovou úzkost, že jsem se už ve dvanácti věnovala vyšší matematice. A když jsem pak skutečně začala menstruovat, brečela jsem ne proto, že dospívám, ale proto, že jsem se právě naučila derivovat a strašně mě to bavilo. Měla jsem strach, že mi estrogen vymaže všechny derivace z mozku.

V jednu chvíli asi táta v souvislosti s naším vyučováním vyjádřil určité obavy. Nechápali jsme s bratrem, co se najednou strhlo za povyk. LÍBILO SE NÁM, že si můžeme dělat, co sami chceme, a že nás nikdo nenutí „studovat“ jako ostatní bažanty. Máma ale chtěla dodat našemu životu řád a tak se, jako zkušený podnikatel, rozhodla pro outsourcing. Celý náš život zaplnily nejrůznější kroužky.

Balet, step, jazz dance, mládežnický orchestr, bojová umění, akvarely v místní komunitní škole (já a skupinka osmdesátiletých dam patlající u stojanu javorový hájek!), křížkové vyšívání, hodiny duševní rovnováhy (pořádané v zázemí jednoho obchodního domu – NEKECÁM!) – máma se prostě snažila vychovat ze mě gejšu. Jenom na tanečních lekcích jsem trávila asi tři hodiny denně. Vypracovaná lýtka se mnou už zůstanou do konce života. Takže se nám s bratrem dostalo – v jistém smyslu – vzdělání, i když dost podivného a naprosto nesoustavného.

Můj běžný den vypadal následovně (pro představu, jak jsem trávila čas mezi svým osmým a šestnáctým rokem):

8.00: Vstát jako první a POKUD MOŽNO ZAMÁČKNOUT BUDÍK.

8.30: Opakování Ztraceni ve vesmíru, k tomu Rice Krispies k snídani.

9.30: Hodina matematiky. Občas jedna kapitola v knize s logickými hádankami a křížovkami. Miluju hádanky – a máma říkala, že se počítají.

10.00: Film na stanici AMC, nejlépe historický, jako součást dějepisu, nejlépe od Technicolor, nejlépe Oklahoma! Pokud ne Oklahoma!, 50% šance na sledování Oklahomy! na videokazetě. Nebo film s Cary Grantem. Narychlo prolistovaná kapitola v učebnici dějepisu při sledování nějakého dojemného filmu. ODŠKRTNUTO!

12.00: Čas s rodinou! Oběd v restauraci – jedné ze čtyř, které jsme navštěvovali tak často, že už nám drželi stůl. Nikdo se nikdy nezeptal, jak to, že nejsme ve škole. Díky, pozorné okolí!

14.00: Studium latiny, protože podle mámy to zní dobře, když může lidem říkat, že se učíme latinsky. Většinou jsem místo toho četla Perryho Masona – do „literatury“.

14.30 až 20.00: Škola pro gejši.

20.00 až 22.00: Další filmy v televizi (zvláště kung-fu filmy do tělocviku). K tomu zapečené těstoviny s tuňákem nebo těstoviny plněné masovou směsí a rajčaty (jediná dvě jídla, která máma vařila) nebo večeře z mikrovlnky (taková ta balení s postmoderním čtvercovým dezertem).

22.00 až 23.00: Další čtení, videohry nebo občas lego. Kvůli jemné motorice.

Po 23.00: Až budeš chtít, jdi si lehnout.

[ Společenský život? Možná? Ne? Tak ne. ]

Protože se nás všichni okolo pořád ptali, „jak to bude s našimi schopnostmi zapojit se do kolektivu“, třeba neodbytní tcháni, snažila se máma najít nám společnost podobně smýšlejících lidí. Problém byl v tom, že podobně jako naše rodina nikdo nesmýšlel. Zvlášť na jihu státu Mississippi.

Párkrát jsme se s bratrem zkusili sejít s ostatními doma vyučovanými dětmi, ale v tom černoprdelnickém zapadákově nemohly názory rodičů, kteří vychovávali své děti doma, nikdy souznít s našimi liberálními postoji. Nikdy.

Při jednom rozpačitém setkání jsem se seznámila na hřišti s dívenkou přibližně mého věku. Měla na sobě bílou košili s dlouhým rukávem a přes ni dlouhé šaty až na zem. Nekecám. Vypadala jako jeptiška a jmenovala se Eunice.

Udělala jsem první krok. Protože když toužíte po společnosti, nemůžete si vybírat. „Co čteš za knížky?“

„Bibli.“

„A četlas A Wrinkle in Time? Nebo Perryho Masona, Případ koně vějířové tanečnice?“

„Ne. My čteme jenom Bibli.“

„Ty jsi pánbíčkářka.“

„Co?“

„Ale nic. Půjdeme se houpat?“

„Já nemůžu. Mohla bych omylem odhalit kotníky.“

Rozesmála jsem se, protože jsem si myslela, že to je vtip. Ale nebyl.

Po téhle příhodě jsme se s bratrem shodli: raději budeme sami než se scházet s takovými cvoky.

Takže jsem jako malá netrávila moc času s ostatními dětmi. KUPODIVU! Nedokážu říct jméno jediné nejlepší kamarádky nebo kamaráda, které bych v těch letech měla jinde než na kroužcích. Ale družit se je lidská přirozenost, a tak jsem si nakonec našla někoho, kdo mě poslouchal, ať už jsem byla jakkoli divná: svůj růžový deníček.

Nesahat!

POZNÁMKA EDITORA:

Pokud si tento deník přečtete bez mého svolení, porušíte tím mou důvěru a já budu nucena najmout si někoho, kdo by vás ztrestal. Ve vlastním zájmu prosím nečtěte!

S láskou

Leesie Day

Jako malá jsem si říkala Leesie, asi proto, že horší přezdívku mi rodina vymyslet nedokázala. Vlastně ne. Děda mi říkal Pooch. Ale to odmítám zveřejnit.

Podle toho, co jsem si do deníčku zapisovala, byste řekli, že píšu za zrcadlo jiné holčičce, která žije na druhé straně stránky.

„Milý deníčku, už měsíc jsem si nic nezapsala. Já vím, takhle se kamarádka nechová.“

„… Tento týden jsem dočetla knihu Emily of New Moon, ale tím tě nechci unavovat.“

„Dnes máme první výročí. Přeju nám všechno nejlepší k narozeninám!“

Svěřovala jsem se mu se vším, o co by se ujetá šesťačka podělila s ostatními dětmi a s čím by ji pravděpodobně spolužáci poslali do háje. S velkými sny, jako: „Nebylo by to krásné vrátit se do roku 1880, kdy nebyly žádné únosy a pokrok a potoky, pole a všechno bylo nádherné?“

Víš, co bych si na světě přála ze všeho nejvíc (kromě trvale udržitelné ekologické a biologické rovnováhy)? Chtěla bych cestovat časem v kvantových skocích. To by bylo úžasné.

Na okrajích stránek jsem zcela vážně slibovala třeba toto: „Slib: Nikdy nezabiju žádné zvíře, pokud to půjde“ „Slib: Nikdy se nevdám pro peníze.“ „Slib: Nikdy nedovolím, aby mé děti žily ve slumu.“ Poctivá práce na upevnění vlastní osobnosti.

Máma byla velká politická aktivistka, což se zásadním způsobem přeneslo i na mě. Deníček je doslova prodchnutý závažnými politickými stanovisky a společenským uvědoměním.

„Máme nového prezidenta George Bushe a viceprezidenta Dennise – postrach okolí.“

Deníček pro mě byl ale především bezpečným útočištěm. Místem, kde jsem mohla vyjevit své nejniternější pocity, budovat zdání vlastní identity, zkoumat, co se mi líbí a co ne, a hloubavě a dospěle rozebírat své vztahy, třeba s mým bratrem Ryonem.

P.P.S. – NENÁVIDÍM RYONA DAYE

NEKONEČNĚ!!!!!!

NEMÁM RÁDA KONĚ

Můj růžový deníček je dobová kronika.

Nedá se říct, že by máma úplně přehlížela skutečnost, že potřebujeme společnost dalších dětí. Snažila se. Ale nikdo se nechytil. Možná to bylo tím, že jsem se k ostatním dětem chovala jako sedmdesátiletá stará panna.

„Přišla k nám na návštěvu Kate, se kterou chodím na housle. Vyprávěla jsem jí o svých knihách. Ona nečte. Blbka. Nebudu jí je visvětlovat (sic). Nemá žádnou fantazii.“

„Dnes jsme byli na obědě se dvěma dětmi Miss Molly. Pokládaly vidličky na zem a šlapaly na ně jako chulikáni (sic). Vzali jsme s sebou taky Samanthu (10). Je tlustá a odporná, ale docela milá, když se zrovna nenasytně nehyhňá (sic).“

„Šla jsem dnes sama na operu-balet. Za mou (sic) seděli dva sedmiletí spratci a pořád se chichotali. No nic, musím jít!“

Jediné dítě, které jsem měla skutečně blízko, byla Erin, třináctiletá dívka ze sousedství. Naučila mě, že trampolína je ta nejúžasnější věc, jakou můžete mít, a že plastové boty patří do haute couture. To vše jsem zjistila, když jsem ji špehovala z okna svého pokoje, protože mě neměla ráda a fyzicky by se mnou nestrávila ani minutu.

Bez ohledu na naše napjaté vztahy (nebo možná kvůli nim) jsem měla vysoké mínění o jejích životních volbách.

je obvykle nuda. Včera o půlnoci střílela Erin, ta 13letá –píp–, rachejtle a ječela. Rodiče asi nebyli doma. Hmmmm. Co když tam měla kluky? Nebo co když vůbec neměla dovolené pořádat večírek?

Potom jsem se rychle omlouvala, že tak kritizuju její chování, protože mě asi deníček peskoval, že bych neměla ostatní soudit. Asi.

Když tedy shrnu svou bizarní výchovu: dostalo se mi super-hyper vzdělání v řadě podivných oborů, ale spoustu let jsem byla velmi opuštěná. Někdy až k zbláznění. Říká se, že to, jaký člověk je, má kořeny v dětství. Jakýkoli emocionální problém, každý rozpadlý vztah, nemístnou vášeň nebo problém v práci můžete přičítat tomu, jak jste vyrůstali. Takže můžu samolibě prohlásit: „Hele, já mám vážně dobrou omluvu!“

Určitě bych se jako dospělá dokázala vyhnout řadě problémů, kdybych vyrůstala jako všichni ostatní. Nemusela bych se tolik trápit kvůli svým výkonům, mohla bych si udržovat vztahy i jinak než „lajkováním“ na Facebooku, když někdo oznámí, že se mu narodilo dítě. Ale je tu i něco, co beze zbytku vítám: mé podivínství se stalo mou největší životní výhrou. Proto jsem dnes tím, kým jsem, a mám práci, jakou mám. Proto se mi povedlo někomu nabulíkovat, že dokážu napsat tuhle knihu. (Zdravím, pánové Simone a Schustere!)

Vyrůstala jsem, aniž bych se vystavovala hodnocení od ostatních dětí, takže jsem mohla mít ráda věci, které nikoho jiného nebaví. Jak jinak by se mohla dvanáctiletá dívka tak dobře orientovat v pomyslném světě draků a ve filmu noir? Copak bych sklízela obdiv za to, že dokážu nakreslit graf kosinové rovnice? Mohlo by se stát, že ačkoli jsem toužila zahrát si Dungeons & Dragons, dostala jsem se k tomu až v dospělosti, a to jen proto, že si máma přečetla jeden jediný článek o tom, že z vás hra udělá satanistické rituální vrahy?

Běžný školní život by mě od tak ulítlých zálib HODNĚ rychle odradil. Holčičky s mašlemi by mě kvůli nim urážely a shazovaly. V mém dětství se ale tyhle okrajové zájmy s žádnou kritikou nesetkaly, takže jsem je v sobě mohla bez rozpaků rozvíjet, dokud jsem nevstoupila do světa, částečně zformovaná, jako předpečený koláč. A to už bylo příliš pozdě. NEODVOLATELNĚ jsem se stala podivínkou.

Jsem šťastná, že mě nenapadlo nic jiného než milovat matematiku a přírodní vědy a fantasy a videohry, protože bez nich by byl můj život ÚPLNĚ jiný. Něco v tom smyslu, jako: „práce v kanceláři a děti“. Ne že by na dětech bylo něco špatného. Nebo na kancelářích. Sama teď v jedné vlastně sedím, takže to srovnání… nechtěla jsem urazit nikoho v kanceláři nebo s dětmi, jenom jsem… ach jo, teď jsem se úplně zpotila.

V každém případě, mami, tati, děkuju vám za všechno, čím se liším.

Líbí se mi seriál Brady Bunch. Až vyrostu, možná si to po sobě přečtu. Doufám, že tou dobou už nebudu mrtvá. Musím jít.

Pá,

Leesie

P. S. Nemám maturitu. Mám dva vysokoškolské diplomy, ale maturitní vysvědčení ne.

Musela jsem napsat celou tuhle kapitolu, aby mi to došlo. Sakra.

2. Jakým avatarem se mám stát?

Utváření vlastní identity pomocí etických zkoušek v počítačových hrách. A co vedlo k mému prvnímu polibku s Dragonem na parkovišti před Walmartem.

Sebepoznávání je prací na celý život. ( Další slogan na hrnek!) Od narození až do smrti musíme pátrat a experimentovat a objevovat, kdo teda vlastně jsme, což je velmi otravné, no ne? A žinantní. Protože v období puberty většinou zpytujeme svou duši skrze výběr oblečení. Na což se nám do budoucna uchovají fotografické důkazy, abychom se měli proč stydět. Hippie, sportovní i gotická éra, vlastním fascinující sbírku všech svých děsivých období.

Po té „v máminých džínách“ by to chtělo vymazat paměť, co?

Kvůli domácímu vyučování narážím dodnes na ohromné mezery ve vlastní identitě, které musím neustále vyplňovat. Odpovědi na otázky typu „vadí nevadí“ jako:

 Kdyby sis na jeden den mohla s někým vyměnit život, s kým by to bylo? (Asi s Beyoncé, protože… má úžasný vlasy?)

 Kdyby naše společnost najednou zkolabovala, který obchod bys šla rabovat jako první? (Drogerii kvůli tampónům? Omlouvám se, pánové, že se v knize zmiňuju o tampónech.)

 Co by sis nechala vytetovat? (Hm… nějakého tajemného tvora, něco mezi kolibříkem, vílou a drakem? Legolase na pravou půlku zadku? NAPROSTO NETUŠÍM. PŘESTAŇTE NA MĚ TLAČIT!)

Ale otázku: „Jakou nadpřirozenou schopnost by sis přála mít ze všeho nejvíc?“ MÁM pokrytou. Dostala jsem ji už aspoň milionkrát. Však víte – nerdi, počítačoví maniaci… Chtěla bych umět mluvit všemi jazyky. Neovládám ani JEDEN cizí jazyk, kromě základních položek jídelníčku, jako jsou „tamale“ a „fondue“, ale kdykoli potkám nějaké turisty, kteří neumí anglicky a hledají cestu, sním o tom, že bych k nim mohla přistoupit a bez ohledu na jazyk – ale nejlépe německy, protože němčina je taková důrazná – vyřešit jejich problém. Potom bych přijala jejich díky a s máváním se rozloučila. „Es ist nicht, mein Freund!“ Ve svých představách se takto seznamuji se spoustou lidí, především s dědici zámků, které pak v následujícím roce navštívím v Evropě, kde jsem oslavována jako „ta Američanka, co nám loni v létě zachránila dovolenou“.

No nic, jdeme dál.

Jak jsem dospívala, stále častěji mě trápila otázka „Kdo vlastně jsem?“ Biologie mi moc odpovědí nenabízela, snad s výjimkou kapitol o poruchách osobnosti v tátově vysokoškolské učebnici psychiatrie. Ale i ty mě zklamaly, protože jsem patrně nebyla dostatečně psychotická, abych se pro některou z nich kvalifikovala. Takže když jsem dosáhla moudrého věku dvanácti let, rozhodla jsem se, že klíčem k poznání vlastní osobnosti je věštectví. Má posedlost začala osobnostním kvízem v časopise Teen Beat nazvaným „Jakým parfémem bys byla?“ (s ovocnou vůní, mimochodem – to mě nepřekvapuje) a odtud pokračovala dál.

Studovala jsem grafologii, umění analýzy rukopisu, která mi potvrdila, že jsem introvert, a inspirovala mě, abych začala písmena naklánět doprava místo doleva. (Podle knihy je sklon doleva typický pro masové vrahy.) Numerologie, kde ze součtu písmen svého jména získáte jedno výsledné číslo, mi řekla, že jsem „1“, což byl skvělý důvod, abych mohla chodit po domě a prohlašovat: „Jsem prostě jednička!“ Tenhle obor se mi moc líbil. Později mi zapomenuté umění frenologie prozradilo, že jeden z hrbolů mé lebky svědčí o nadměrné lásce ke zvířatům, což je naprostá pravda. K mým oblíbeným filmům patří Babe – galantní prasátko a stačí, abyste mi zabroukali titulní melodii, a ZAČNU BREČET. Jednou mi představili Jamese Cromwella, který hrál ve filmu drsného farmáře, a já propukla v pláč, když se dotknul mé ruky. Protože je tak ohromný a přátelský a protože SVÉMU PRASÁTKU TANČIL.

Přes všechny ezoterické disciplíny se nakonec mým favoritem stala západní astrologie. Protože miluju vesmír. A v té době byl mou televizní láskou kapitán William T. Riker ze Star Trek: Nová generace. Cestoval po hvězdách a já je studovala, z čehož podle mě jasně vyplývalo: „VOLÁNÍ OSUDU! OBJEV, KÝM JSI, ABYCHOM MOHLI SPOLEČNĚ PUTOVAT MEZI GALAXIEMI, MILOVANÁ PODPORUČICE!“

Nejprve mě zarmoutilo, že jsem se narodila jako rak a že mým měsíčním kamenem je perla. Rak se říká smrtelné nemoci a perly jsem znala jen z babičkovských náhrdelníků. Přála jsem si, abych se narodila v říjnu, protože opály jsou ze všech kamenů nejkrásnější, ale co se dalo dělat? Rodiče mě zplodili v září. Takže vítej, staromódní červnové dítko. Mimo těchto problémů bylo ale všechno naprosto přesné. Podle svého znamení jsem domácký typ. Souhlas. Citlivá. S popotahováním souhlasím. Mám Venuši v Býku, takže bych měla být stálou milenkou, což už jsem věděla, protože jsem četla Hawthorna. Bylo mi známo, co se stává dámám s volnými mravy.

Celá astrologie byla od začátku do konce tak přesvědčivá, že jsem postupně dovolila, aby se rysy typické pro raky staly mými typickými rysy. Převzala jsem veškerou péči o kočky a psy, protože jsem přece „pečovatelka“. Kdykoli jsem se pohádala s bratrem, spustila jsem: „Já za to nemůžu! Vstoupil jsi do mé OSOBNÍ ZÓNY!“ Ze všech povolání doporučovaných pro raky jsem si vybrala „obchodníka se starožitnostmi“ a začala sbírat knihy věnované keramickým vzorům z 20. let 20. století, abych měla náskok ve své budoucí kariéře.

„Mami, mohla bych dostat k Vánocům tuhle rosevillskou keramickou vázu s kalami? Ten dekor je prostě ÚCHVATNÝ.“

Toužila jsem se podělit se svými novými poznatky o vesmíru s dalšími lidmi ve svém životě. A těch… nebylo mnoho. Mou jedinou možností byly kromě bratra (který byl JASNÝ lev) spolužačky z taneční školy. Občas jsme prohodily pár slov mezi piqué otočkami, takže jo, byly jsme nejlepší kámošky. Na příští hodinu jsem si s sebou vzala knihu astrologie a mezi stepem a baletem jsem se pokusila vnést změnu do několika mladých životů.

„Heather, ty jsi ve váhách, takže se budeš hodně potýkat s marnivostí a s tím, abys dokázala kromě vzhledu ocenit i své ostatní stránky.“

„Přestaň pořád opakovat, že tři piruety nikdy neuděláš, Jackie! Jsi vzdušné znamení. Prostě to dokážeš!“

„Jestli složíš zkoušky z dějepisu? Hmm, ty jsi ryba a máš Měsíc v… Raději se na to vykašli, Tino.“

Ukázalo se, že se holkám soukromá jasnovidecká praxe v baletní šatně zamlouvá. Přesvědčila jsem mámu, aby mě na balet hodila o půl hodiny dřív, abych se mohla „rozcvičit“, a zahájila se všemi tanečnicemi konzultace týkající se jejich rodinných problémů, plánů na prázdniny, na co si vzpomenete. Spousta z nich si přinesla data narození kluků, kteří se jim líbili, aby se podívaly, jak vidí hvězdy jejich budoucnost. Jsem si docela jistá, že mé poradenství vedlo k několika ztrátám panenství. Byla to ohromná změna oproti předchozímu „s tou divnou holkou, co nechodí do školy, se nikdo nechce bavit“. Konečně jsem našla způsob, jak s ostatními navázat kontakt. Cítila jsem se naplněná. A oblíbená. A nakonec - zakázaná.

Jednou mě na cestě na hodinu zastavila naše učitelka Miss Mary. „Co si to neseš, Felicie?“

„Ále, pár knížek.“ Měla jsem jich v náručí patnáct a sahaly mi až po bradu. Právě jsem objevila čínskou astrologii a Knihu proměn a nemohla jsem se dočkat, až Jennifer povím, jak je to se Simonem, s tím klukem, co je do něj zaláskovaná. Jeho tvrdohlavost, tak typická pro zrozence v roce tygra, by vždycky stála mezi nimi.

„Meganina máma si nepřeje, aby se Megan zabývala astrologií. Budu tě muset požádat, aby ses o ní s děvčaty přestala bavit.“

„Ale vždyť je to věda, kterou nám věnovaly hvězdy!“

„Myslí si, že to má co dělat se satanismem. Prý jsi dala její dceři pentagram.“

„To je její ascendent. Miss Mary, přece nedovolíte, aby neznalost zvítězila nad vědou.“

Nic z toho, co jsem řekla, ji nedokázalo přesvědčit. Byla býk. Jakmile se jednou rozhodla, bylo vymalováno.

Přinutili mě pověsit svou křišťálovou kouli na hřebík a spolužačky se mnou postupně opět přestaly mluvit. (A pravděpodobně přijaly spoustu strašlivých životních rozhodnutí, kterým se bývaly mohly vyhnout, kdyby nebyly kvůli Meganině mámě násilím ochuzeny o mé vhledy.) Mrzelo mě to, ale brzy jsem se otřepala a přešla k jinému, přístupnějšímu místu pro navazování přátelství a zkoumání vlastní identity: k online světu.

Zdar, blbky!

[ Počítačové hry ]

Nepotřebuju žádného psychologa, abych pochopila, že moje záliba v erpégéčkách (hrách, kde na sebe hráči berou různé role) souvisí s mou dětskou touhou zjistit, kdo vlastně jsem. Souvislost číslo dvě: strašně mě baví zabíjet virtuální monstra.

Naše rodina vždycky patřila k fanouškům nových technologií. Než se stal táta lékařem, studoval techniku. Byl to ten typ, co měl vždy v ohromném pouzdře u opasku uložený PalmPilot. (Dneska má u opasku ohromné pouzdro na mobil s Androidem, což je jeho volba a já se mu za ni nebudu smát. Aspoň ne do očí.)

Když mi bylo sedm nebo osm, věnoval nám děda svůj „laptop“ z druhé ruky velikosti jídelního stolu.

Asi měl našim pomáhat ve studiu, ale ve skutečnosti nám dětem máma rychle osvětlila, k čemu je, když na něm hrála hry. Byly pouze textové, protože monitor ještě neměl žádné grafické možnosti, takže šlo ze všeho nejvíc o jakési interaktivní čtení příběhů. Herní ekvivalent záliby v bizarních zahraničních filmech s titulky.

„Laptop“ z roku 1986

Nejvíc mě bavilo sledovat ji, jak hraje Leather Goddesses of Phobos. Ke hře patřila karta s políčky, která po přetření rukou voněla a která se vztahovala k různým částem děje. To, které mělo připomínat pizzu, jsem očuchávala, dokud vůně úplně nezmizela. I když bylo cítit spíš jako psí žrádlo než jako pepperoni. (Kdybych chtěla brát drogy, určitě bych šňupala. Benzín a permanentní fixy – musím se hodně ovládat, abych do nich nezabořila nos až po čelo.) Když jsem sledovala, jak máma píše „zaútoč na Tiffany trubkou“ a počítač jí odpovídá „Tiffany křičí‚ au!“, bylo mi jasné, že jsem počítačovým hrám propadla na celý život.

Jak jsme s bratrem vyrůstali, hráli jsme všechny počítačové hry, k jejichž koupi se nám podařilo rodiče přesvědčit. Byl to náš koníček číslo jedna, první volba, jak vyplnit mnoho, MNOHO volných hodin mezi lekcemi pro gejši.

„Mami, tenhle program, co se jmenuje Math Blaster, určitě potřebujeme k učení. Jo, a ty další čtyři hry pod ním taky. Raději se nedívej moc zblízka!“

Neuvěřitelným řízením „račího“ osudu jsem nedlouho po satanistické aféře na hodinách baletu narazila na hru nazvanou Ultima. Krom toho, že se jednalo o jednu z nejvýznamnějších RPG her VŠECH DOB (na tohle téma nehodlám diskutovat, jste vedle), Ultima doslova změnila můj život.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak (ne)být divný na netu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.