Tento příběh je smyšlený. Jména, postavy, organizace, místa, události a incidenty jsou buď výtvorem autorovy fantazie, nebo jsou použity fiktivně.

Text copyright © Robert Dugoni, 2014

Translation © Jan Kozák, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-929-7

ISBN mobi 978-80-7462-952-5

Věnuji svému švagrovi Robertu A. Kapelovi: Kéž nalezneš v Boží náruči mír, lásku a útěchu, kterých se ti v posledních letech života nedostávalo.

Část I

Raději deset viníků, kteří unikají trestu,

než jeden nevinný, který trpí.

Sir William Blackstone,

Commentaries on the Laws of England

(Komentáře k anglickým zákonům)

Kapitola 1

Instruktor výcviku na policejní akademii si je vždycky rád dobíral, když brzy po ránu vyráželi do terénu. „Spánku se přičítá moc velkej význam,“ říkával. „Však se časem naučíte vystačit si bez něj.“

Jak lhal.

Spánek byl jako sex. Čím míň ho člověk měl, tím víc po něm prahnul, a Tracy Crosswhiteová si v poslední době příliš neužila ani jednoho.

Protáhla si ramena a krk. Na ranní běh nezbýval čas, celé tělo měla ztuhlé a pořád se ještě probouzelo ze spánku, i když si vlastně nepamatovala, že by nějak dlouho spala, pokud vůbec zamhouřila oka. Moc nezdravého jídla, moc kofeinu, řekl jí doktor. Ono se to lehce řekne, ale cvičit a zdravě jíst si žádalo čas, který Tracy neměla, když právě vyšetřovala vraždu. A vzdát se kofeinu by bylo stejné, jako když motoru auta odstřihnete přívod benzínu. Bez kofeinu by nepřežila.

„Hele, profesorka, a tak brzy. Koho vodkrouhli?“

Vic Fazzio se opřel mohutným panděrem o stěnu Tracyiny kóje. Na oddělení vražd tuhle hlášku každý znal, ale nikdy nezněla otřepaně, když ji Faz pronesl svým ochraptělým hlasem s newjerseyským přízvukem. Tenhle samozvaný „italský Gumba“ s masitými rysy tváře a prošedivělými vlasy vyčesanými do vysoké vlny by mohl klidně hrát některého z mlčenlivých bodyguardů v mafiánských filmech. Faz držel v ruce New York Times s rozluštěnou křížovkou a knížku z knihovny, což znamenalo, že kofein už zabral. Když vysedával na záchodě, měli smůlu všichni ostatní. Vědělo se o něm, že s křížovkou se dokáže pachtit dobrou půlhodinu, natož když si vzal s sebou nějakou napínavou knížku.

Tracy mu podala fotky z místa činu, které si to ráno vytiskla. „Sejmuli tanečnici na Auroře.“

„Už jsem o tom slyšel. Hnusný, co?“

„Viděla jsem už horší sexuální zločiny,“ řekla.

„Hm, já zapomněl. Pověsilas sex na hřebík,“ rýpnul si.

„Smrt je bez komplikací,“ odvětila, čímž Faze připravila o další pointu.

Tanečnici Nicole Hansenovou našli v levném motelovém pokoji na Aurora Avenue v severním Seattlu. Byla svázaná do kozelce. Provaz uvázaný kolem krku vedl dolů podél páteře a poutal zápěstí s kotníky k sobě – někdo to důmyslně naaranžoval. Tracy podala Fazovi zprávu soudního lékaře. „Do svalů ji chytaly křeče, až posléze ztuhly. V tu chvíli narovnala nohy, aby si ulevila od bolesti. Nakonec se sama uškrtila. Pěkný, co?“

Faz zamyšleně hleděl na fotku. „Schválně asi neudělali klouzavej uzel nebo tak něco, aby se z toho nemohla dostat, ne?“

„To by bylo logický, viď?“

„Tak co si o tom myslíš? Že tam nějakej chlápek dřepěl a vzrušoval se u toho, jak vypouštěla duši?“

„Nebo to zbabrali a on pak zpanikařil a zdrhnul. No na každej pád, sama se nesvázala.“

„Co když jo. Možná že je jako Houdini.“

„Houdini se rozvazoval, Fazi. V tom byl ten fór.“ Tracy si od něj vzala zpět zprávu i fotografii a položila je na stůl. „Takže tu teď sedím v tuhle nekřesťanskou hodinu, jen já, ty a cvrčci.“

„Já a cvrčci jsme tady už od pěti, profesorko. Však znáš to pořekadlo, ranní ptáče dál doskáče.“

„Jo, a tohleto ranní ptáče je tak utahaný, že si nedoskáče ani pro kávu.“

„A kde je Kins? Jak to, že všecku tu srandu nechal jenom tobě?“

Tracy se podívala na hodinky. „Měl by mi tu kávu dole koupit, ale tímhle tempem –, to si ji radši uvařím sama.“ Kývla směrem k jeho knížce. „Jako zabít ptáčka. To koukám.“

„Pracuju na sobě.“

„To ti vybrala tvá žena, ne?“

„To si piš.“ Faz se odstrčil od zdi. „No, nejvyšší čas, abych si trochu provětral mozkový závity. Ptáček prozpěvuje, já šrotuju.“

„To je na mě moc intelektuální, Fazi.“

Zamířil pryč, ale po chvilce se s tužkou v ruce otočil. „Hej, profesorko, pomoz mi trochu. Potřebuju slovo na devět, něco, co se používá, aby byl zemní plyn bezpečnej.“

Než se Tracy rozhodla pro změnu povolání a šla pak na policejní akademii, vyučovala na střední škole chemii. Tam také přišla ke své přezdívce. „Merkaptan,“ řekla.

„Co?“

„Merkaptan. Přidávají to do zemního plynu, abys ucítil, když ti začne unikat do baráku.“

„Kecáš. A jak je to cejtit?“

„Jako síra. Však to znáš, zkažený vajíčka.“ Pro jistotu mu slovo vyhláskovala.

Fazzio olízl hrot tužky a písmena si zapsal. „Dík.“

Sotva odešel, do sekce týmu A vstoupil Kinsington Rowe a podal Tracy jeden ze dvou vysokých pohárků. „Promiň,“ zahuhlal.

„Už jsem chtěla spustit pátrání.“

Tým A byl jednou ze čtyř mordpart na oddělení pro násilné zločiny. Každá sestávala ze čtyř detektivů. Tracy, Kins, Faz a Delmo Castigliano, známí jako „italské akční duo“, tvořili tým A. Seděli u svých stolů každý v jednom rohu velké kóje, zády k sobě, což Tracy vyhovovalo. Oddělení vražd bylo jako jedno velké akvárium a o soukromí byla nouze. Uprostřed čtvercové místnosti měli pod velkým pracovním stolem uložené šanony. Na stolcích pak každý z nich svoje akta o hrdelních zločinech, na kterých momentálně pracovali.

Tracy vzala pohárek do dlaní. „Vejdi do mě, ó hořkosladký nektare bohů.“ Usrkla a slízla si pěnu z horního rtu. „Co tě zdrželo?“

Kins si sedl a přitom se zašklebil. Zadák, který hrával čtyři roky na univerzitě a jeden rok v národní lize, musel s fotbalem skončit, když mu lékaři špatně diagnostikovali zranění, ze kterého se rozvinula artritida kyčle. Výměna byla jen otázka času, ale Kins se zatím držel statečně a operaci odkládal údajně proto, aby ji nemusel podstupovat víckrát. Pro případ bolesti měl vždycky nějaký ten paták po ruce.

„Zas tě zlobí kyčel?“ zeptala se Tracy.

„Dřív to bejvalo, jen když se ochladilo.“

„No tak si ho už nech vyměnit. Na co pořád čekáš? Slyšela jsem, že teď to dělají jako na běžícím pásu.“

„Nic není jako na běžícím pásu, když ti doktor nasadí na ksicht tu blbou masku a řekne dobrou.“

Podíval se stranou a pořád se šklebil, což bylo znamení, že ho štve ještě něco dalšího kromě kyčle. Pracovali spolu dobrých šest let a Tracy už o něm věděla své. Znala všechny jeho nálady i grimasy. Ráno jí hned na první pohled bylo jasné, jestli měl špatnou noc nebo jestli si naopak dobře zašpásoval. Kins byl na oddělení její třetí parťák. Ten první, kterého k ní přidělili, Floyd Hattie, prohlásil, že než pracovat s ženskou, půjde raději do penze. A to taky udělal. Druhý parťák vydržel půl roku, dokud se jeho žena s Tracy nepotkala na gril party. Potom už bylo nemyslitelné, aby její manžel pracoval v tak těsné blízkosti svobodné, tehdy šestatřicetileté vysoké blondýny.

Když se Kins dobrovolně nabídl, že bude dělat Tracy parťáka, byla z toho možná trošku na větvi.

„Fajn, ale co vaše žena?“ zeptala se tenkrát. „Nebude to pro ni problém?“

„Neměl by bejt,“ Kins na to. „Vzhledem k tomu, že máme tři děcka do osmi let, je to asi ta poslední zábavná věc, kterou spolu děláme.“

Okamžitě věděla, že s tímhle chlapem bude v práci vycházet. Uzavřeli spolu dohodu – naprostá upřímnost. Žádné velké city. A fungovalo to už šest let.

„Štve tě ještě něco, Kinsi?“

Kins si povzdechl a podíval se jí do očí. „V hale mě zastavil Billy,“ řekl. Myslel velitele týmu A.

„Doufám, že měl dostatečnej důvod k tomu, aby tě zdržel s mojí kávou. Zabíjela jsem už pro míň.“

Kins se neusmál. Do místnosti pronikalo brebentění z televize, visící nad sousední kójí týmu B. Na něčím stole zvonil telefon a nikdo ho nebral.

„Něco kolem Hansenové? Hlavouni se do něj kvůli tomu navezli?“

Zakroutil hlavou. „Billymu volali z ordinace soudního lékaře, Tracy.“ Upřeně se jí zadíval do očí. „Dva lovci našli tělesný pozůstatky v kopcích nad Cedar Grove.“

Kapitola 2

Tracy nedočkavě poškubávaly prsty. Vtom se do ní opřel větřík, který přes den stále zesiloval, a odfoukl cíp jejího vybledlého pláště. Počkala, až se vítr uklidní. Po dvou dnech soutěžení mělo o vítězi kovbojského klání rozhodnout poslední střelecké kolo. Všichni napjatě čekali, komu připadne cena státu Washington za rok 1993. Tracy ho ve svých dvaadvaceti vyhrála už třikrát, ale vloni ji o titul připravila o čtyři roky mladší Sára. Letos obě sestry nastupovaly do posledního kola jako svázané.

Vedoucí střelnice jí podržel stopky těsně u ucha. „Jsi na řadě, Crossdrawová,“ zašeptal. Její kovbojské jméno bylo odvozeno z jejího příjmení a stejně tak se nazýval typ pouzdra, které Tracy i Sára rády používaly.

Tracy cvrnkla prstem do okraje svého stetsonu, zhluboka se nadechla a vzdala hold nejlepšímu westernovému filmu, jaký byl kdy natočen. „Tas zbraň, ty zkurvysyne!“

Stopky zapípaly.

Její pravá ruka vytáhla z pouzdra kolt, natáhla úderník a vypálila. V levé už taky držela tasenou a nataženou zbraň, kterou vzápětí sejmula druhý cíl. Tracy bleskurychle našla svůj rytmus a začala nabírat švih. Střílela tak rychle, že v rachotu střelby sotva slyšela cinkání olova.

Pravá ruka. Natáhnout. Pal.

Levá ruka. Natáhnout. Pal.

Pravá ruka. Natáhnout. Pal.

Mířila na spodní okraj terčů.

Pravá, pal.

Levá, pal.

V rychlém sledu zazvonily tři poslední rány. Prásk. Prásk. Prásk. Tracy zavířila kolty a pleskla s nimi o dřevěný stůl.

„Čas!“

Několik diváků zajásalo, ale pak potlesk pomalu slábl, jak jim postupně docházelo to, co už Tracy věděla.

Deset ran. Ale jenom devět zásahů.

Pátý terč v řadě zůstal stát.

Tracy ho minula.

Poblíž stáli tři pozorovatelé a potvrzovali to vztyčenými palci. Ta rána vedle ji přijde draho, teď jí přičtou pět trestných vteřin k celkovému času. Tracy si nevěřícně prohlížela terč, ale ani tím nejupřenějším pohledem ho nemohla shodit. Neochotně si sbalila revolvery, vrazila je do pouzder a odstoupila stranou.

Všechny zraky se obrátily k Sáře, zvané „Kid“.



Jejich obyčejné vozíky, které jim stloukl táta na přepravu munice a zbraní, kodrcaly po štěrkovém parkovišti k autu. Nebe nad nimi se rychle zatáhlo. Bouře dnes přijde dřív, než říkali v předpovědi počasí.

Tracy odemkla kufr svého modrého karavanu značky Ford, spustila zadní dveře a otočila se na patě k Sáře. „Co to sakra mělo bejt?“ chtěla říct polohlasně, ale moc jí to nevyšlo.

Sára pohodila klobouk na dno kufru a na ramena se jí svezly blonďaté vlasy. „Co jako?“

Tracy zvedla stříbrnou přezku na opasek, cenu pro vítěze. „Dvě destičky jsi neminula, ani nevím kolik let zpátky. Myslíš, že jsem blbá?“

„Zafoukal vítr.“

„Ty seš ale mizerná lhářka, víš o tom?“

„A ty seš zas mizerná vítězka.“

„Nechalas mě vyhrát, protože jsem netrefila.“ Tracy počkala, až kolem projdou dva diváci. Spěchali, na zem už pleskaly první dešťové kapky. „Máš štěstí, že u toho nebyl táta,“ řekla. Jejich rodiče totiž 21. srpna slavili pětadvacáté výročí svatby a James „Doktor“ Crosswhite neměl to srdce říct své ženě, ať zapomene na Havaj, že to spolu raději zapijí na zaprášené střelnici v hlavním městě státu. Tracy trochu roztála, ale uvnitř ji to pořád pěkně hnětlo. „Ještě si o tom promluvíme. Přece jsem ti říkala, že ze sebe máme každá vydat maximum, jinak si budou lidi myslet, že je to celý podfuk.“

Než stačila Sára odpovědět, štěrk zakřupal pod pneumatikami auta. Tracy se otočila. Vedle její fordky zastavil se svým bílým pickupem Ben a z kabiny se usmíval na obě dívky. Chodili spolu už víc jak rok, ale Ben se na Tracy usmíval skoro pořád.

„Až přijedu zítra domů, nachystej se na vážnou debatu,“ řekla Tracy sestře a šla se přivítat s Benem. Ten vystoupil z auta a hodil na sebe kožený tříčtvrťák, který mu Tracy dala loni k Vánocům. Políbili se.

„Omlouvám se za to zpoždění. Ten, kdo postavil pití za volantem mimo zákon, nikdy neprojížděl v dopravní špičce Tacomou. Dal bych si pivo.“ Tracy mu narovnala límec kabátu a Ben v její ruce zahlédl stříbrnou přezku. „Páni, tys vyhrála!“

„Jo, vyhrála.“ Přesunula pohled k Sáře.

„Ahoj Sáro,“ řekl Ben rozpačitě a zatvářil se zmateně.

„Ahoj Bene.“

„Připravená?“ zeptal se Tracy.

„Dej mi ještě chvilku.“

Tracy ze sebe shodila plášť a červený šátek a mrskla je do kufru auta. Potom si sedla na kraj zadních dveří a natáhla nohu k Sáře, aby jí zula botu. Obloha už byla úplně černá. „Nelíbí se mi, že bys měla jet v takový slotě sama.“

Sára pohodila botu do auta a Tracy zvedla druhou nohu. Sára ji chytila za patu. „Je mi osmnáct a myslím, že jsem schopná dopravit se sama autem domů. Děláš, jako kdyby tady nikdy nepršelo.“

Tracy se podívala na Bena. „Možná by měla jet raději s náma.“

„To ona ale nechce. Že ne, Sáro?“

„Ani náhodou,“ ucedila Sára.

Tracy si nazula nízké boty bez podpatku. „Mají přijít bouřky.“

„Ale no tak, Tracy. Vyvádíš, jako by mi bylo deset.“

„Protože se jako desetiletá holka taky chováš.“

„To bude asi proto, že ty se mnou tak pořád zacházíš, jako s desetiletou.“

Ben mrknul na hodinky. „Nerad, dámy, ruším tuhle inteligentní debatu, ale Tracy, teď už vážně musíme jet, jinak tu rezervaci prošvihneme.“

Tracy mu podala svou cestovní tašku a Ben ji odnesl do pickupu. Otočila se k Sáře. „Drž se na dálnici,“ přikázala. „Po okresce nejezdi. Bude tma a v dešti je vidět ještě hůř.“

„Po okresce je to rychlejší.“

„Nehádej se se mnou. Zůstaň na dálnici a z exitu to vezmi zpátky.“

Sára k ní natáhla ruku, aby si vzala klíčky.

„Slib mi to,“ naléhala Tracy. Bez sestřina souhlasu je odmítala vydat.

„Fajn, slibuju,“ přemohla se Sára.

Tracy jí vtiskla klíčky do dlaně a sevřela kolem nich její prsty. „A příště ty přiblblý terčíky sundáš, jasný?“ Otočila se k odchodu.

„Tvůj klobouk,“ řekla Sára.

Tracy si sundala černý stetson a posadila ho sestře na hlavu. Sára na ni vzápětí vyplázla jazyk. Tracy se už chtěla začít vztekat, ale nikdy se na ni neuměla hněvat dlouho. Ucítila, že se jí tvář malinko roztáhla v úsměvu. „Ty seš ale spratek.“

Sára ji obdařila teatrálním úsměvem. „To jsem, ale právě proto mě máš ráda.“

„Jo, jasně, právě proto tě mám ráda.“

„A já tě taky mám moc rád,“ promluvil Ben. Otevřel dveře na straně spolujezdce a vyklonil se přes sedadlo ven. „Ale budu tě mít ještě radši, když přijedeme včas.“

„Vždyť už jdu,“ řekla Tracy.

Nasedla a zavřela dveře. Ben na Sáru mávl a rychle auto otočil do protisměru. Zamířil k řadě dalších aut, která se tvořila na výjezdu z parkoviště – ve světle reflektorů vypadaly kapky deště jako skvrny z roztaveného zlata. Tracy se otočila a vyhlédla okénkem ven. Sára zůstala stát v dešti a hleděla za nimi, jak odjíždějí. Tracy náhle měla silné nutkání se vrátit, jako kdyby na něco zapomněla.

„Všechno dobrý?“ zeptal se Ben.

„Jo, dobrý,“ odvětila, i když nutkání neustávalo. Viděla, jak její sestra rozevřela dlaň. Překvapeně na ni hleděla a pak se rychle zas ještě podívala směrem k dodávce.

Tracy jí spolu s klíčky vtiskla do dlaně i stříbrnou přezku.

Než ji znovu uvidí, uplyne dvacet let.

Kapitola 3

Šerif z Cedar Grove Roy Calloway měl pořád oblečenou rybářskou vestu a na hlavě kšiltovku, ale mírné kolébání loďky už pod nohama necítil. Z letiště se rozjel rovnou na stanici, zatímco jeho žena tiše seděla na sedadle spolujezdce. Nikomu z nich se nelíbilo, že museli svůj výlet za muškařením zkrátit, protože to byla první opravdová dovolená po čtyřech letech. Když ho žena vysazovala před stanicí, ani se ho nepokusila políbit na rozloučenou, a on měl tolik rozumu, že na ni raději netlačil. Však si toho u večeře vyslechne ještě víc než dost. „V tomhle případě to nešlo jinak,“ řekl jen a ona na to: „Tohle slýchám už třicet čtyři let.“

Calloway vešel do zasedací místnosti a zavřel za sebou dveře. Jeho zástupce Finlay Armstrong stál v čele hrubě přitesaného dřevěného stolu ve své khaki uniformě. Finlay se mu zdál pod zářivkami bledý, ale to nebylo nic oproti barvě pleti Vance Clarka. Prokurátor z okresu Cascade seděl na druhém konci místnosti a vypadal, jako by byl chorý. Kárované sportovní sako měl přehozené přes opěradlo židle, kravatu povolenou, horní knoflík u košile rozepnutý. Ani se neobtěžoval vstát, jen na Callowaye nepatrně kývl.

„Mrzí mě, že jste se kvůli tomu musel vracet, náčelníku.“ Armstrong stál před dřevem obloženou zdí, kde měli vystavené fotografie místních šerifů. Callowayova visela jako poslední vpravo už třicet čtyři let. Ve svých pětašedesáti si stále zachovával širokou hruď, jakou měl muž na obrázku, ačkoli si nemohl nevšimnout, když se každé ráno díval do zrcadla, jistých změn. Na jeho ošlehané tváři, kde se kdysi rýsovaly ostré hrany a mužné rysy, se objevily měkké vrásky a také jeho vlasy časem znatelně prořídly a zešedly.

„Ušetřete mě toho, Finalyi.“ Calloway pohodil kšiltovku na stůl, vytáhl si kolečkové kancelářské křeslo a posadil se. „Řekněte mi, co máte.“

Vysoký a štíhlý pětatřicátník Armstrong sloužil pod Callowayem už déle než deset let a mohl se těšit na to, že i jeho fotografie bude jednou zdobit zasedací místnost jako poslední v řadě. „Dnes ráno volal Todd Yarrow. Šli s Billym Richmondem starou částí Cascadie na kačeny, když Hercules zachytil nějakou stopu. Yarrow říkal, že to byla pěkná fuška zavolat ho zpátky. Když se mu to podařilo, nesl pes něco v tlamě. Yarrow mu to sebral v domnění, že je to klacek, a vtom mu došlo, že drží v ruce cosi bílýho a lepkavýho. ‚To je kost,‘ povídá Billy. Moc nad tím nehloubali, mysleli si, že Hercules někde vyhrabal mrtvolu jelena. Pak ale pes zase odběhl, štěkal, vyl a dělal hroznej kravál. Chlapi vyrazili za ním a uviděli ho, jak zuřivě hrabe v zemi. Yarrow ho nemohl odvolat. Nakonec ho musel čapnout za obojek a odtáhnout. A pak to uviděl.“

„Co uviděl?“ zeptal se Calloway.

Armstrong obešel stůl a přitom si pohrával s tlačítky svého iPhonu. Calloway vytáhl z kapsy rybářské vesty brýle s bifokálními skly, bez nichž by už mouchy na vlasec nenavlékl, nasadil si je a vzal si telefon. Natáhl ruku, aby dobře zaostřil. Armstrong se mu naklonil přes rameno a prsty obraz zvětšil. „Vidíte tady ty bílé čáry, to jsou kosti. Je to noha.“

Kosti byly obalené hlínou, takže to trochu připomínalo odkrývání fosilie. Armstrong procházel řadu obrázků, jež z různých vzdáleností a úhlů zachycovaly nohu a hrob. „Řekl jsem jim, ať místo označí, pak že se sejdeme u jejich vozu. Tu kost měli v kufru Toddova džípu.“ Armstrong přejel prstem po obrazovce, až se objevil obrázek jediné kosti položené vedle kapesní svítilny. „Antropoložka ze Seattlu ji chtěla změřit. Prý to vypadá na stehenní kost.“

Calloway se podíval na druhou stranu místnosti, ale Vance Clark upřeně hleděl na desku stolu. Otázku tedy Calloway směroval k Armstrongovi. „Zavolali jste soudního lékaře?“

Armstrong si od něj vzal zpátky telefon a narovnal se. „Chtěli, abych mluvil s forenzní antropoložkou.“ Nahlédl do poznámek. „Kelly Rosová. Říkala, že už tam poslali tým, ale nedorazí dřív než zítra ráno. Tonyho jsem nechal trčet na místě a hlídat to, aby se k tomu nedostala žádná jiná zvěř. Bude ho tam muset někdo vystřídat.“

„Ona si myslí, že je to člověk?“

„Zatím to neví jistě, ale říkala, že kost má správnou délku femuru, u ženy. A vidíte to bílý, co má Yarrow na rukách?“ Armstrong znovu zkontroloval svoje zápisky. „Říkala tomu adipocire, rozložený tělesný tuk. Smrdí to jako shnilý maso. To tělo už tam nějakej čas je.“

Calloway si složil okuláry a zastrčil je zpátky do vesty. „Provedete je tam, až dorazí na místo?“

„Jistě, není problém,“ odpověděl Armstrong. „Přijdete taky, náčelníku?“

Calloway vstal. „Přijdu.“ Otevřel dveře, že si půjde pro kávu. Armstrongova další otázka ho zarazila.

„Myslíte, že by to mohla být ona, náčelníku? No přece ta holka, co se ztratila v devadesátých letech.“

Calloway se podíval Armstrongovi přes rameno do míst, kde seděl Clark. „Obávám se, že to budeme muset zjistit.“

Kapitola 4

Přes hustou klenbu stromů pronikaly paprsky ranního světla. Vrhaly stíny na skalní stěnu, která se zvedala přímo z krajnice okresní silnice. O jedno století dříve tady dynamitem, krumpáči a lopatami odstranili z hory tuny kamení, když stavěli silnici pro hornické náklaďáky. Odhalili přitom skryté prameny, které nyní stékaly po kamenné stěně jako slzy a zanechávaly za sebou okrové a stříbrné stopy minerálních usazenin. Tracy jela jako s nastaveným autopilotem, rádio vypnuté, mysl otupělou. Kancelář soudního lékaře jí žádné další informace neposkytla. Kelly Rosová tam nebyla a ten poskok, se kterým Tracy mluvila, mohl potvrdit jen to, co už jí řekl Kins – přijel zástupce šerifa z Cedar Grove s fotografií něčeho, co vypadalo jako lidská stehenní kost. Vyhrabal ji pes, co patřil dvěma lovcům, kteří šli na kačeny v kopcích nad městečkem Cedar Grove.

Tracy sjela na důvěrně známý exit a u cedule se stopkou odbočila doleva. Za chvilku vjela na Market Street. Zastavila u jediného dopravního semaforu v Cedar Grove a hleděla v zamyšlení na své rodné městečko, které jí dnes připadalo tak omšelé, uondané a cizí.



Tracy si nastrkala drobné do přední kapsy džínsů, popadla z přepážky popcorn a kolu a rozhlížela se po vestibulu kina. Sára však nikde.

V sobotu dopoledne, kdy v Hutchins’ Theater pravidelně promítali nové filmy, dostávala Tracy od mámy šest dolarů, tři pro sebe a tři pro Sáru. Lístek stál jen dolar a půl, takže jim zůstaly ještě drobné na popcorn a pití nebo si po promítání mohly koupit zmrzlinu.

„Kde je Sára?“ zeptala se Tracy. Jako jedenáctiletá měla mladší sestru na starost, i když se nedávno nechala uprosit, že své peníze na film může Sára nosit u sebe. Tracy si také všimla, že Sára si nekoupila popcorn ani kolu a raději si zbývající dolar a půl schovala do kapsy. Teď ji Tracy nemohla nikde najít, což ovšem nebylo zdaleka poprvé.

Dan O’Leary si povysunul tlusté brýle s černými obroučkami na nose, což dělával v jednom kuse. „Nevím,“ řekl a rozhlédl se po vestibulu.

„Není to jedno?“ Sunnie Witherspoonová držela v ruce popcorn a čekala u lítaček, které vedly do setmělého sálu. „Vždyť to dělá pořád. Pojďme už. Nebo propásneme ukázky.“

Tracy s oblibou říkala, že mezi Sunnie a Sárou to jiskří láskou a nenávistí. Sára ji strašně ráda otravovala a Sunnie to šíleně nesnášela. „Nejde se na ni jen tak vykašlat, Sunnie.“ Dana se zeptala: „Nešla na záchod?“

„Můžu se zajít podívat.“ Dan udělal dva kroky, než mu to došlo. „Vlastně ne, nemůžu.“

Pan Hutchins si opřel lokty o přepážku. „Řeknu jí, že jste šli všichni dovnitř, a pošlu ji tam za váma, Tracy. A teď už, děcka, jděte dovnitř, ať nepropásnete ukázky. Budu promítat upoutávku na Krotitele duchů.“

„Tak pojď, Tracy,“ kňourala vysokým hlasem Sunnie.

Tracy se ještě naposledy rozhlédla po hale. Prošvihnout upoutávky, to je celá Sára. Třeba se z toho poučí propříště. „Dobře, děkuji vám, pane Hutchinsi.“

„Můžu ti vzít limonádu,“ nabídl se Dan. Rodiče mu dali peníze jen na film.

Tracy mu nápoj svěřila a volnou rukou si zakryla popcorn, aby se jí za chůze nevysypal. Pan Hutchins měl pro ni a pro Sáru slabost a krabičky jim naplnil vždy tak, až jejich obsah přepadával na zem. Tracy věděla, že to nějak souvisí s péčí, kterou jejich táta věnoval paní Hutchinsové, ta totiž měla cukrovku a spoustu jiných zdravotních problémů.

„Je nejvyšší čas,“ znervózněla Sunnie. „Vsadím se, že všecky nejlepší sedadla už jsou obsazený.“

Sunnie se opřela zády do lítaček a Tracy s Danem za ní prošli dovnitř. V sále už se nesvítilo, a když se za nimi dveře zavřely, musela se Tracy zastavit a počkat, než se ve tmě rozkouká. Kolem slyšela ostatní děti, jak na sebe ze sedadel pokřikují a smějí se. Nemohly se dočkat, až pan Hutchins vleze do své kabinky a pustí promítačku. Několik rodičů se je marně pokoušelo utišit. Soboty v Hutchinsově biografu Tracy milovala se vším všudy, od sladké vůně popcornu až po zdejší vínově červený koberec a sametové sedačky s ošoupanými opěrkami na ruce.

Sunnie byla v polovině uličky, když vtom Tracy spatřila, že za jednou řadou číhá nějaký stín. Pozdě. Než stačila dívku varovat, Sára vyskočila a bafla na ni. Sunnie zaječela, až v žilách tuhla krev. Ostatní návštěvníci zmlkli. Do toho se ozval známý smích.

„Sáro!“ vykřikla Tracy.

„Co tě to popadlo!“ vřískala Sunnie.

V kině se náhle rozsvítilo, což vyvolalo sborové hučení. Pan Hutchins se hnal uličkou dolů a tvářil se polekaně. Na sešlapaném koberci kolem odhozené Sunniiny krabičky s červenobílými pruhy ležel vysypaný popcorn.

„To udělala Sára,“ žalovala Sunnie. „Schválně mě vyděsila.“

„Nevykládej,“ hájila se Sára, „prostě jsi mě přehlídla.“

„Ona se schovávala, pane Hutchinsi. A udělala to schválně. Vždycky to takhle dělá.“

„To není pravda,“ stála na svém Sára.

Pan Hutchins se na ni podíval, ale nerozzlobil se. Místo toho měla Tracy dojem, že se snaží potlačovat smích. „Sunnie, co kdyby ses vrátila nahoru a poprosila paní Hutchinsovou o další krabičku popcornu.“ Zvedl ruce. „Omlouvám se, lidičky, mějte chvilku strpení, než přinesu smeták. Jen minutku.“

„Ne, pane Hutchinsi.“ Tracy se podívala na Sáru. „Sáro, ty skočíš pro smeták a pěkně to tu uklidíš.“

„A proč to mám uklízet já?“

„Protože za ten svinčík můžeš ty.“

„Ne-e, to Sunnie.“

„Uklidíš to ty.“

„Ty mi nemáš co poroučet.“

„Máma mi tě dala na starost. A tak to tady uklidíš, jinak našim řeknu, že si schováváš peníze, který ti máma dává na popcorn a na zmrzlinu.“

Sára pokrčila nos a zatřepala hlavou. „Dobře.“ Otočila se, že půjde, ale pak se ještě zarazila a řekla: „Omlouvám se, pane Hutchinsi, uklidím to rychle.“ Rozběhla se nahoru uličkou a rozrazila lítačky. „Haló, paní Hutchinsová, potřebuju smeták!“

„Mrzí mě to, pane Hutchinsi,“ omlouvala se Tracy. „Rodičům řeknu, co tady udělala.“

„To nemusíš, Tracy,“ odpověděl pan Hutchins. „Podle mě jsi to vyřešila jako velká holka a Sára si z toho jistě vezme ponaučení. Taková už je holt naše Sára, viď? Díky ní aspoň máme o zábavu postaráno.“

„Někdy je to zábavný až moc,“ řekla Tracy. „Budeme jí to muset zarazit.“

„Ale ne, to bych rozhodně nedělal,“ namítl pan Hutchins. „To už by pak totiž vůbec nebyla ona.“



Zatroubil klakson. Tracy se podívala do zpětného zrcátka a uviděla muže v kabině polorozbité dodávky. Ukazoval na semafor. Mezitím se rozsvítila zelená.

Tracy projížděla okolo kina. V neonovém poutači zely díry po kamenech a výlohy, kam se dřív vylepovaly plakáty a upoutávky na chystané filmy, byly zatlučené překližkou. Ve výklenku za stánkem, kde prodávali lístky, proháněl vítr staré noviny a prach. Ostatní stavby v centru Cedar Grove, přízemní, jednopatrové či dvoupatrové domky z kamene a cihel, vypadaly podobně bezútěšně. V dobré půlce oken viděla nápisy „K pronajmutí“. A v čínském bufetu, který nahradil restauraci Five & Dime, inzerovali na kusu lepenky obědovou specialitu za šest dolarů. Holičství Freda Digasparra zase vystřídal obchod s použitým zbožím, ačkoli na zdi se pořád vyjímal sloupek pomalovaný typickou červenobílou spirálou. Kavárna nabízela espreso pod vybledlými písmeny, které někdo namaloval vápnem na cihlovou fasádu někdejšího Kaufmanova obchodu se smíšeným zbožím.

Tracy zahnula doprava na Second Avenue. Asi v polovině bloku zastavila na parkovišti. Černá, přes šablonu nastříkaná písmena na skleněných dveřích úřadu šerifa Cedar Grove se nezměnila ani nevybledla. Tracy si však o tomto návratu domů nedělala žádné iluze.

Kapitola 5

Tracy ukázala svůj odznak zástupci, který seděl u stolu za skleněnými dveřmi, a řekla mu, že je tu se skupinou ze Seattlu. Zástupce nezaváhal ani vteřinku a poslal ji do zasedací místnosti, kam vedly dveře o kus dál na chodbě.

„Cestu znám,“ řekla mu.

Když otevřela dveře do místnosti bez oken, všichni se náhle odmlčeli. Uniformovaný zástupce stál v čele dřevěného stolu s fixou v ruce a na korkové tabuli za svými zády měl přišpendlenou topografickou mapu. Roy Calloway se zkrabaceným obočím seděl nejblíže ke dveřím a vypadal ustaraně. Na druhé straně stolu seděla Kelly Rosová, antropoložka ze Seattlu, po boku Berta Stanleyho a Anny Colesové, což byli dobrovolníci z týmu CRST Washingtonské státní stráže, který měl na starost kompletní ohledání místa činu. Tracy s nimi v minulosti spolupracovala na více vraždách.

Na pozvání ke vstupu čekat nechtěla, protože věděla, že by ho stejně neuslyšela. „Náčelníku,“ oslovila Callowaye titulem, kterým mu říkali všichni v Cedar Grove, ačkoli jeho oficiální hodnost zněla šerif.

Calloway vstal od stolu. Tracy prošla kolem jeho židle a svlékla si manšestrové sako, pod nímž se ukázalo náramenní pouzdro a odznak připnutý k opasku. „Co si to dovolujete?“ spustil na ni.

Tracy si přehodila sako přes opěradlo židle. „Nezačínejme s touhle starou písničkou, Royi.“

Stoupl si před ni a vypnul se do celé své výšky. Zastrašování, to bylo vždycky jeho. Na mladou holku mohl Roy Calloway působit děsivě, jenže Tracy už nebyla ani mladá, ani se nenechala snadno zastrašit.

„Souhlasím, tohle dělat nebudeme. Takže pokud jste přišla v policejní záležitosti, nemáte tu žádnou úřední pravomoc. Jestli –“

„Nejsem tady jako policejní důstojník,“ řekla. „Ale ocenila bych profesionální slušnost.“

„Tu vám nemůžu věnovat.“

„Royi, dobře víte, že bych neudělala nic, co by ohrozilo neporušenost místa činu.“

Calloway zakroutil hlavou. „Tu šanci ani nedostanete.“

Ostatní jen přihlíželi a tvářili se nejistě.

„Potom vás žádám o laskavost… jako tátova přítele.“

Calloway přimhouřil modré oči a nakrčil čelo. Tracy věděla, že zasáhla hlubokou ránu, tak hlubokou, že se nikdy nezhojí. Calloway a její otec spolu lovili a rybařili a táta pečoval o jeho stárnoucí rodiče až do smrti. Ti dva muži nesli na svých bedrech také tíhu viny, že nedokázali najít Sáru.

Calloway na ni ukázal prstem, jako to dělával v době, kdy byla malá a jezdila na kole po chodníku. „Budete se držet stranou. Když vám řeknu, abyste odešla, odejdete. Rozumíme si?“

Tracy nebyla v pozici, aby mu řekla, že za rok vyšetří víc vražd než on za celý svůj profesní život. „Jo.“

Calloway na ni ještě chvíli hleděl, než obrátil pozornost ke svému zástupci. „Pokračujte, Finlayi,“ řekl a znovu se posadil.

Zástupce, na jehož nášivce stálo „Armstrong“, si chvíli rovnal myšlenky v hlavě. Potom se opět otočil k topografické mapě. „Tady na tomhle místě jsme našli tělo.“ Nakreslil křížek v bodě, kde dva lovci narazili na tělesné pozůstatky.

„To nemůže být pravda,“ ozvala se Tracy.

Armstrong se odvrátil od mapy s nejistým výrazem. Podíval se na Callowaye.

„Řekl jsem – pokračujte, Finlayi.“

„Vede tam příjezdová cesta,“ pokračoval Armstrong. „Byla to zkratka do zastavěné oblasti.“

Tracy řekla: „To je stará část Cascadie.“

Na náčelníkově čelisti se zavlnily svaly. „Pokračujte, Finlayi.“

„To místo leží necelý kilometr od příjezdové cesty,“ hovořil Finlay teď už trochu jistěji. „Oblast jsme zajistili.“ Vyznačil na mapě další křížek. „Hrob je mělký, možná jen pár stop. Nyní bych –“

„Moment,“ promluvila Rosová a zvedla hlavu od svých poznámek. „Počkejte. Říkal jste, že je ten hrob mělký?“

„Ehm, ta noha nebyla moc hluboko.“

„A jinak vám ten hrob připadal neporušený?“ zeptala se Rosová. „Myslím kromě toho, že v něm hrabal pes.“

„Vypadalo to tak. Může tam být taky jenom noha a chodidlo.“

„Proč se ptáte?“ zajímal se Calloway.

„Ledovcová usazenina v oblasti Pacific Northwest je tvrdá,“ řekla Rosová. „Kopat jámu, zvlášť v tomhle typu terénu, kde předpokládám rozsáhlý kořenový systém, by bylo velmi obtížné. Je docela překvapivé, že až doteď nenarušila hrob žádná jiná zvěř.“

Tracy jí odpověděla: „V té oblasti začali teprve nedávno budovat golfové a tenisové rekreační středisko, které se mělo jmenovat Cascadia. Část stromů vykáceli a přivezli tam na přechodnou dobu karavany, které měly sloužit jako realitní kanceláře pro předprodej pozemků. Vzpomínáte na to tělo, které jsme našli před pár lety v Maple Valley?“

Rosová přikývla a položila Armstrongovi otázku: „Je možné, že tělo bylo pohřbeno do díry, která vznikla po vyvrácení stromu během výstavby?“

„To nevím,“ odpověděl Armstrong. Zakroutil hlavou a opět vypadal zmateně.

„A jaký je v tom rozdíl?“ zeptal se Calloway.

„Za prvé, mohlo by to poukazovat na předem promyšlený zločin,“ odpověděla Tracy. „Pokud někdo věděl, že se oblast připravuje k výstavbě, mohli si naplánovat, že tu díru použijí.“

„A proč by vrah použil díru zrovna na takovém místě, když přece věděl, že se tam bude stavět?“ zeptala se Rosová.

„Protože taky věděl, že středisko nikdy nikdo nedostaví,“ pokračovala Tracy. „Tady byl kolem toho velký rozruch. Středisko mělo být velkou vzpruhou místní ekonomiky a z Cedar Grove se měla stát prázdninová destinace. Developer předložil projekty na využití půdy jako golfového hřiště a tenisového areálu, ale krátce nato Federální komise pro energii schválila výstavbu tří hydroelektrárenských přehrad na řece Cascade.“ Tracy vstala, přistoupila k mapě a natáhla ruku po Finlayově fixe. Zástupce chvíli váhal, ale potom jí fixu podal. Tracy nakreslila čáru. „Cascade Falls byla poslední přehrada, která měla vzniknout na této linii. To bylo v polovině října 1993. Když se tak stalo, přehrazená řeka začala stoupat a rozšířila obvod jezera.“ Namalovala jeho nový obvod. „Jezero oblast zaplavilo.“

„Čímž se hrob ocitl pod vodou a mimo dosah zvěře,“ doplnila Rosová.

„I mimo náš dosah.“ Tracy se obrátila ke Callowayovi. „My jsme tu oblast prohledávali, Royi.“

Tracy to dobře věděla. Nebyla tehdy jen členkou pátrací skupiny, dokonce si po tátově smrti schovala původní topografickou mapu. V příštích letech nad ní hloubala tolikrát, že ji znala lépe než svou dlaň. Její otec mapu rozdělil do několika sektorů, aby byl průzkum skutečně důkladný a systematický. Každý sektor potom prohledali dvakrát.

Calloway ji nadále ignoroval. Tracy tedy promluvila k Rosové. „Letos na začátku léta Cascade Falls zbourali.“

„A jezero se vrátilo do svých původních hranic,“ pochopila Rosová.

„Nedávno tu oblast znovu zpřístupnili lovcům a turistům,“ řekl Armstrong, který jejich vývody sledoval. „Od včerejška se smějí lovit kachny.“

Tracy obrátila pohled ke Callowayovi. „Před zaplavením jsme to v těch místech pročesávali, Royi. Žádný tělo tam nebylo.“

„Je to velká plocha. Nemůžete vyloučit možnost, že jsme ho přehlédli,“ namítl. „Ani eventualitu, že to není ona.“

„Kolik mladých žen tady v té době zmizelo, Royi?“

Calloway neodpověděl.

„Prohledali jsme ty končiny dvakrát a žádný tělo jsme nenašli,“ zdůraznila Tracy. „Ten, kdo ho tam dal, to musel udělat až po našem pátrání, a těsně předtím než ji zatopili vodou.“

Kapitola 6

Tracy se prudce zvedla do sedu a k pasu jí sklouzlo prostěradlo. Byla popletená. Myslela, že ten rachot, který ji probudil, je zvonění na chodbách střední školy v Cedar Grove. Lekla se, že přijde pozdě na další hodinu chemie.

„Telefon,“ zaúpěl Ben. Ležel na matraci vedle ní s polštářem přetaženým přes hlavu, aby na něj nemohlo ostré ranní světlo pronikající žaluziemi. Nakonec telefon uprostřed vyzvánění zmlkl.

Tracy se svezla zpátky na polštář. Snažila se zorientovat. Ben ji vyzvedl po střelecké soutěži a odvezl na večeři. V duchu ho viděla, jak si odhrnuje vlasy a pokleká na jedno koleno. Ten prsten! Rty se jí lehce roztáhly do ospalého úsměvu. Zvedla levou ruku a otáčela diamantem tak, aby odrážel a rozkládal světlo na barevné paprsky. Ben byl včera tak nervózní, že to ze sebe sotva dokázal vysoukat.

Potom si náhle vzpomněla na Sáru. Chtěla jí tu zprávu zavolat, až se vrátí do svého pronajatého bytu, jenže pak nabral vývoj událostí s Benem rychlý spád – ačkoli to stejně vypadalo, že o tom Sára dopředu věděla. Ben se Tracy svěřil, že mu Sára pomohla ten večer naplánovat. To proto Sára minula dva terče. Chtěla, aby její sestra vyhrála a neodjížděla ve špatné náladě.

Nyní si Tracy vyčítala, že jí za to vynadala. Překulila se na bok a zkontrolovala čas na digitálním budíku, který stál na koberci vedle matrace. Červeně svítící číslice oznamovaly 6:13. Sára by tak brzy nikdy nevylezla z postele, aby telefon, vyvedený v domě jejich rodičů na chodbu, vzala. Tracy jí musí zavolat až později.

Spát už se jí nechtělo. Převrátila se zpátky a přitulila se k Benovi. Očima hltala křivky jeho těla a vnímala teplo, které z něj vycházelo. Když Ben nereagoval, přitiskla se ještě blíž a přejela prsty po hrbolcích svalů, které se mu rýsovaly na břiše. Vzala ho do ruky a cítila, jak tvrdne.

Vtom začal znovu vyzvánět telefon.

Ben zasténal a neznělo to příjemně.

Tracy se vyprostila z prostěradla, vyskočila z postele a klopýtala o svršky, které ze sebe včera v noci ve spěchu shodili. V kuchyni z vidlice na zdi rychle zvedla telefon.

„Haló?“

„Tracy?“

„Tati?“

„Volal jsem už jednou předtím.“

„Promiň, musela jsem to přeslechnout –“

„Je s tebou Sára?“

„Sára? Ne. Ona není doma?“

„Ne, doma není.“

„Jak to? Počkej, copak vy nejste na Havaji? Kolik je tam hodin?“

„Málo. Roy Calloway říkal, že v domě nikoho nezastihl.“

„A proč u nás Roy zvonil?“

„Našli tvoji dodávku. Nestalo se ti včera v noci něco s autem?“

Tracy měla problém sledovat nit rozhovoru. Hlava jí třeštila po přemíře červeného vína a z nevyspání. „Jak to myslíš, že ji našli? Kde ji našli?“

„Na okresní silnici.“

Tracy cítila, jak ji zalila vlna ledové hrůzy. Přece sestře říkala, ať jede po dálnici.

„Co bylo s tím autem? A víš jistě, že je moje?“

„Jo, vím to jistě! Roy poznal nálepku na zadním okně. Sára s tebou není?“

Tracy se začal zvedat žaludek a motala se jí hlava. „Ne, odjela domů.“

„Jak že jela domů? Ty jsi s ní nebyla?“

„Ne, byla jsem s Benem.“

„Nechalas ji jet domů z Olympie samotnou?“

Otec začínal křičet. „Nenechala jsem ji… Tati, já jsem…“

„Panebože!“

„Nejspíš je doma, tati.“

„Právě jsem tam dvakrát volal. Nebere to.“

„Nikdy to nebere. Určitě ještě spí.“

„Roy zabouchal. Bouchal na vchodový dveře –“

„Hned tam jedu, tati. Tati! Povídám, že tam hnedka jedu. Jasně, zavolám ti hned, jak tam budu. Říkám, že ti zavolám hned, jak dorazím.“

Tracy zavěsila a usilovně přemýšlela. Nic z toho jí nedávalo smysl.

Roy Calloway říkal, že v domě nikoho nezastihl.

Našli tvoji dodávku.

Tracy se hluboce nadechla. Musela potlačovat stále větší úzkost, říkat si – nepanikař, ujišťovat se, že všechno bude v pořádku.

Právě jsem tam dvakrát volal.

Sára pravděpodobně spala a telefon buď neslyšela, nebo ho nechala vyzvánět. Nebrat telefon, to jí bylo podobné.

Roy zabouchal. Bouchal na vchodový dveře –

Nikdo se neozval.

„Bene!“

Kapitola 7

Tracy zaparkovala na konci řady aut, která lemovala štěrkovou cestu vedoucí do nikdy nedokončeného letoviska Cascadia. Vlasy si stáhla do culíku, sedla si na zadní nárazník a přezula se z tenisek do turistických bot. Nebe bylo jasné a teplota říjnová, po tvářích ji hladil svěží vzduch. Kolem pasu si uvázala goretexovou bundu, protože věděla, že až slunce zapadne za koruny stromů, může začít kdykoli pršet a teplota citelně poklesne.

Když se shromáždili, Finlay Armstrong vykročil pěšinou v jejich čele. Za ním šel Calloway, Rosová a celý její tým. Rosová nesla batoh o velikosti cestovního zavazadla a v četných kapsách po jeho obvodu měla zastrkané věci potřebné ke kopání – škrabky, smetáčky a malé ruční náčiní. Stanley a Colesová nesli kozy na řezání dřeva, plachtu a bílé kýbly. Jehličky borovic těžkých se začínaly barvit důvěrně známým zlatým odstínem a vzduch byl prosycen nádhernou pryskyřičnou vůní. Listí z javorů a olší rovněž zavánělo blížícím se podzimem. O kus dál míjeli u cesty cedule „Zákaz vstupu“, po nichž Tracy se Sárou házívaly kamení, když jezdily na kolech po horských stezkách k jezeru Cascade Lake.

Po půl hodině sešli ze stezky do oblasti, jež byla částečně vymýcená. Když sem Tracy zavítala naposledy, stály tu stavební buňky na kolech, které sloužily jako dočasné kanceláře pro předprodej pozemků.

„Tady počkáte,“ poručil Calloway.

Tracy zůstala vzadu, zatímco ostatní členové skupiny šli k dřevěným kůlům zatlučeným do země, kde stál šerifův zástupce. Mezi nimi se táhly žlutočerné pásky ohraničující místo činu ve tvaru obdélníku o velikosti zhruba dva a půl metru krát tři metry. Ve spodní pravé čtvrtině Tracy uviděla něco, co vypadalo jako hůlka trčící z rozhrabané země. Sevřela se jí hruď.

„Tady zřídíme druhý obvod,“ řekl Calloway Armstrongovi měkkým a uctivým hlasem. „Použijte na to kmeny stromů.“

Armstrong vzal pásku na ohraničení místa činu a začal vytyčovat druhý obvod. Tracy to připadalo přehnané. Nikdo další už nepřijde. Nikoho v Cedar Grove už to nezajímá a novináři by do této odlehlé horské oblasti v parku Severních Kaskád jen těžko hledali cestu.

Armstrong se blížil k místu, kde stála Tracy, ve tváři téměř omluvný výraz. „Potřebuju, abyste ustoupila o krok zpátky, detektive,“ řekl.

Tracy poslechla a Armstrong natáhl žlutočernou pásku mezi stromy, čímž oblast uzavřel.

Rosová se rychle pustila do práce. Po obehnání hrobu větším obvodem rozdělila pozemek na menší díly pomocí šňůry. Pak si klekla na kraj části s vyčnívající nohou a začala systematicky odmetat hlínu. Zahradnickou lopatkou nabírala zeminu do jednoho z osmnáctilitrových kýblů. Každý kýbl označili velkým písmenem od A do D, podle příslušnosti k vytyčeným parcelám. Stanley je vysypával na plachtu mezi dvěma kozami a potom hlínu proséval. Anna Colesová místo fotila. Všechny kosti nebo jejich úlomky měly být označeny malými tiskacími písmeny. Ostatní – kousky oblečení, kovové části, knoflíky – mělo obdržet čísla. Rosová pracovala profesionálně metodicky a bez přestávek. Chtěla svůj úkol dokončit dřív, než podzimní slunce zapadne za stromy.

Krátce po půl druhé odpolední si Tracy všimla, že Rosová poprvé ustala ve své jednotvárné činnosti. Přestala kopat a posadila se. Promluvila se Stanleym, který jí začal z batohu podávat stále menší štětečky, zatímco Rosová se věnovala odmetání hlíny. Soustředila se teď na jedno místo a postupně kruh zužovala. Po další půlhodině Rosová vstala. Na ruce měla rukavici a v ní držela to, co vyhrabala. Hovořila o předmětu s Royem Callowayem a pak jej podala Stanleymu, který ho vložil do plastového obalu na důkazy a označil černým fixem. Jakmile tomu přidělil katalogové číslo, podal věc nikoli Rosové, ale Callowayovi, který na ni v zamyšlení hleděl.

Potom se otočil a jeho pohled spočinul na Tracy.

Tracy ucítila, jak jí do žil proudí adrenalin. Na spáncích jí vyrazily krůpěje potu a stékaly dolů.

Calloway se blížil k ní. Srdce jí bilo jako o závod. Podával jí průhledný sáček, ale ona se nemohla přinutit, aby se podívala, co je uvnitř. Pořád si prohlížela Callowayův výraz, až šerif nevydržel její napjatý pohled a podíval se jinam.

Tracy sklopila oči k tomu, co Kelly Rosová objevila. V hrdle jí uvízl dech.

Kapitola 8

Tracy cítila, jak se jí zvedá žaludek.
„Jsi v pořádku?“ Ben se natáhl přes sedadlo auta a dotkl se jejího ramene, ale ona ho nebrala na vědomí. Pořád jen hleděla z okna na úbočí hory a kousky břidlice lemující krajnici. Na vstupní verandě ani ve vchodu do domu sestřiny boty nenašla. Sára se neozvala, ani když vyběhla po velkých schodech nahoru a volala ji jménem. Nespala v posteli ani se nesprchovala. Neseděla u jídla v kuchyni ani nesledovala v obýváku televizi. Sára prostě nebyla doma. A nikde žádné stopy po tom, že by tady byla předtím a pak zase odešla.

„Támhle je,“ zvolal Ben, když projeli další zatáčkou.

Její modrá dodávka vypadala opuštěně. Stála u vedlejší cesty, která stoupala do divočiny Severních Kaskád.

Ben se otočil o sto osmdesát stupňů, zaparkoval vedle Callowayova suburbanu a vypnul motor. „Tracy?“

Připadala si úplně ochromená. „Říkala jsem jí, ať nejezdí po okresce. Měla zůstat na dálnici. Přece jsi to na vlastní uši taky slyšel.“

Ben se k ní natáhl a stiskl jí ruku. „Však my ji najdeme.“

„Proč je ve všem furt tak umanutá?“

„To bude dobrý, Tracy.“

Jenže pocit hrůzy, která ji obestřela, když doma běhala z jednoho pokoje do druhého, byl stále tísnivější. Otevřela dveře auta a vystoupila na prašnou vedlejší cestu.

Dopolední teplota začala stoupat. Asfalt byl už suchý, ani stopy po včerejším vydatném lijáku. Blížila se k dodávce a kolem hlavy jí poletoval bzučící hmyz. Slabostí klopýtala a točila se jí hlava. Ben ji přidržoval. Odbočka se jí zdála užší a stoupání příkřejší, než si pamatovala.

„Nemohla někde uklouznout?“ zeptala se Tracy Roye Callowaye, který na ni čekal u nárazníku její dodávky.

Calloway k ní napřáhl ruku a vzal si náhradní klíčky. „Budeme postupovat pěkně krok za krokem, Tracy.“

„Co je s tím autem?“

Čekala, že uvidí prázdnou pneumatiku nebo promáčklý plech nebo zvednutou kapotu, znamení, že je něco s motorem, i když to vlastně bylo nepravděpodobné. Jejich otec vozil auta na servis k Harleymu Holtovi s příkladnou svědomitostí.

„To teprve zjistíme,“ odpověděl Calloway. Nasadil si modré latexové rukavice a otevřel dveře na straně řidiče. Pod sedadlem spolujezdce ležel na zemi pohozený sáček od brambůrků a prázdná plechovka od dietní koly – takhle Sára posnídala včera ráno, než odjely na soutěž. Tracy jí kvůli těm svinstvům dávala co proto. Její světle modrý vlněný přehoz zůstal ležet smotaný na úzkém zadním sedadle, kam si ho odložila. Tracy se podívala na Callowaye a potřásla hlavou. Vše bylo přesně tak, jak si to pamatovala. Calloway se naklonil přes volant, zastrčil klíč do zapalování a otočil jím. Motor zaskuhral a ztichl. Šerif se předklonil a zkoumal palubní desku.

„Je prázdná.“

„Co?“ zeptala se.

Calloway poodstoupil, aby se taky mohla podívat. „Došel jí benzín.“

„To není možný,“ řekla Tracy. „V pátek večer jsem tankovala plnou, abychom to nemusely dělat ráno.“

„A co když nestartuje proto, že odešel motor?“ zeptal se Ben.

„Nevím,“ odpověděl Calloway, ale znělo to skepticky.

Calloway vytáhl klíček a šel k zádi auta. Tracy a Ben ho následovali. Přes tónované sklo dovnitř minivanu neviděli. Vzadu Calloway řekl: „Co kdybyste se raději otočili?“

Tracy zavrtěla hlavou. „Ne.“

Ben jí ovinul ruku kolem ramen. Calloway odemkl výklopné okno, shýbl se a nakoukl dovnitř zavazadlového prostoru. Teprve potom nechal horní půlku dveří vyjet nahoru a spustil i spodní záďové dveře. Na první pohled vše opět vypadalo tak, jak si to Tracy ze včerejška pamatovala. Jejich vozíky byly připnuté ke stěnám. Ležel tam Tracyin plášť s botami a červeným šátkem.

„Není to její klobouk?“ Calloway ukazoval na hnědý stetson.

Byl. V tu chvíli si Tracy vzpomněla, že svůj černý stetson nasadila Sáře na hlavu. „Měla na hlavě můj.“

Calloway začal zadní dveře zase zvedat.

„Můžu dovnitř?“ zeptala se Tracy. Calloway ukročil zpátky. Tracy vlezla do auta, i když nevěděla jistě, co vlastně hledá. Vedl ji tam ten stejný nutkavý pocit, který cítila, když s Benem minulou noc odjížděli. Jako kdyby na něco zapomněla. Odepnula oba vozíky. Brokovnice a pušky zůstaly ve stojanu, hlavněmi nahoru, jako kulečníková tága. Sářiny pistole byly uložené ve vnitřní zásuvce, munice v bezpečnostní schránce. Ve druhé zásuvce, kde Sára měla placky a odznaky z jiných soutěží, našla Tracy fotku Divokého Billa, jak jí předává stříbrnou přezku na opasek. Sára a třetí soutěžící stály každá po jedné straně. Tracy si zastrčila polaroidový snímek do zadní kapsy kalhot, pak zvedla plášť a zkontrolovala všechny jeho kapsy.

„Není tady,“ prohlásila, když vylezla ven.

„Co tam není?“ zeptal se Calloway.

„Přezka za vítězství,“ odpověděla Tracy. „Dala jsem ji Sáře včera večer, než jsme odjeli.“

„Nerozumím,“ řekl Calloway.

„Proč by si brala přezku, a svý zbraně ne?“ zeptal se Ben.

„Já nevím. Jenom…“

„Jenom co?“ naléhal Calloway.

„Chci říct, že nevím, jakej měla důvod brát si přezku s sebou, ledaže by měla v úmyslu mi ji dneska ráno vrátit.“

„Odešla pryč,“ řekl Calloway. „To tím chceš říct? Měla čas rozhodnout se, co si vezme, a potom vyrazila.“

Tracy hleděla na opuštěnou silnici. Bílá středová čára se vinula po obrysech svahu jako had a v zátočině mizela. „Ale kde teda je?“

Kapitola 9

Stříbrný potah dávno ztratil lesk, ale litý reliéf kovbojky pálící ze dvou klasických revolverů a vyleptaná písmena po obvodu zůstaly zřetelné: 1993 Šampionka státu Washington.

Našli vítěznou přezku.

Našli Sáru.

Emoce, která se v jejím nitru vzedmula, Tracy zaskočila. Nebyla to hořkost nebo vina. Nebyl to ani žal. Byl to hněv a proudil jí v žilách jako jed. Ona to přece věděla. Vždycky věděla, že Sářino zmizení nemá nic společného s tím, co se jí všichni snažili namluvit. Věděla, že je za tím něco víc. A teď měla pocit, že to může konečně dokázat.

„Finlayi!“ Callowayův hlas jako kdyby přicházel z druhého konce dlouhého tunelu. „Odveďte ji odsud.“

Někdo jí sáhl na paži. Tracy se odtáhla. „Ne.“

„U tohohle být nemusíte,“ řekl Calloway.

„Jednou jsem ji opustila,“ ohradila se Tracy. „Podruhý už to neudělám. Zůstanu. Až do konce.“

Calloway kývl na Armstronga. Jeho zástupce se vrátil k Rosové, která se mezitím znovu pustila do kopání. „Tohle mi budete muset vrátit,“ požádal Calloway a natáhl ruku po přezce. Jenže Tracy stále přejížděla palcem po jejím povrchu a ohmatávala kontury každého písmene. „Tracy,“ oslovil ji Calloway.

Tracy mu přezku podala, ale když ji chytil, nepustila ji. Tím ho přiměla, aby se jí podíval do očí. „Říkala jsem vám to, Royi. Tuhle oblast jsme prohledávali. Prošmejdili jsme ji dvakrát.“



Po zbytek odpoledne se držela opodál, ale přesto viděla dost. Sáru pohřbili v poloze zárodku, s nohama výš než hlavu. Ten, kdo díru vzniklou vytržením kořenového balu použil, špatně odhadl její velikost, což ale nebylo nic neobvyklého. Prostorové vnímání bývá často zkreslené, jestliže je člověk ve stresu.

Teprve poté co Kelly Rosová uzavřela na zip černý vak k převážení mrtvých těl a zajistila ho visacím zámkem, zamířila Tracy z lesa zpátky k autu.

S otupělou, prázdnou myslí sestupovala po klikaté pěšině z hory. Slunce už zapadlo za stromy a po cestě se ploužily temné stíny. Jistěže to věděla. To proto se detektivové tak tvrdě cvičí, aby každou unesenou osobu dokázali zachránit během prvních osmačtyřiceti hodin. Potom už jsou statistiky neúprosné: šance na to, že bude dotyčný člověk nalezen živý, prudce klesá. Takže po dvaceti letech byla šance, že najdou Sáru živou, nekonečně malá. A přesto si v malém koutku duše, který Tracy sdílela s jinými rodinami, jimž někoho nenávratně unesli, uchovávala naději. Je to ta součást každé lidské bytosti, která navzdory vší nepravděpodobnosti věří, že dokáže zvítězit nad protivenstvím osudu. Stalo se to už předtím. Stalo se to jednoho dne, kdy mladá žena z Kalifornie, kterou osmnáct let pohřešovali, vešla na policejní stanici a řekla svoje jméno. Ten den vzplála naděje pro každou rodinu, která ztratila někoho drahého. Zahořela i v srdci Tracy. Jednoho dne to bude Sára. Jednoho dne to bude její sestra. Dokáže být tak krutá, tahle naděje. Jenomže dvacet let byla naděje to jediné, čeho se mohla držet, jediná věc, kterou měla na zapuzení temnoty, jež číhala na okraji a vyhlížela každou příležitost, aby ji pohltila.

Naděje.

Tracy se k ní přimykala až do toho posledního okamžiku, kdy jí Roy Calloway podal onu přezku a tím uhasil její poslední, krutou jiskřičku.

Na okresní cestě míjela místo, kde před dvaceti lety našli její modrou dodávku, a měla pocit, jako by mezitím uběhlo jen pár dní. O několik kilometrů dále sjela na důvěrně známý exit a projížděla městem, které už nepoznávala, se kterým se už necítila být spojená. Ale místo aby odbočila doleva na vjezd na dálnici, zahnula vpravo a míjela přízemní domky, které si pamatovala jako domovy pulzující životem, domovy plné rodin a přátel, nyní však vypadaly sešle a ztrápeně. O kus dál za městem se velikost domů a dvorků zvětšila. Teprve když uviděla sloupky vrat z ohlazených říčních kamenů, Tracy zpomalila a odbočila.

Záhony tu kdysi bývaly plné zářivých trvalek, o něž její máma starostlivě pečovala. Nahradily je holé, ostnaté stonky spících růžových keřů. Na vrchu pěstěného trávníku, obehnaného úhledně zastřiženým anglickým živým plotem ze zimostrázu, se svého času klenula smuteční vrba jako rozevřený slunečník – teď z ní zbyl jen uříznutý pahýl. Když tady Christian Mattioli zakládal těžební společnost a město Cedar Grove začínalo kypět životem, objednal si architekta až z Anglie, aby mu postavil jednopatrový dům ve stylu královny Anny. Říkalo se, že Mattioli později architekta požádal, aby přidal ještě druhé patro – chtěl totiž mít nejvyšší a nejhonosnější dům v celém Cedar Grove. Uplynulo nějakých sto let, doly v Cedar Grove už byly dávno zavřené a většina obyvatel postupně odešla, ale dům i se dvorkem tu stál dál, chátral a vlastně se ocital v jednom z posledních stadií těsně před rozpadem. Jenže Tracyina máma si ho zamilovala na první pohled, s jeho bočním táflováním ve tvaru rybích šupin a věžičkami nad nízkými sedlovými střechami. Tracyin otec si právě chtěl zřídit lékařskou praxi na venkově, a tak jí dům koupil a společnými silami ho celý zrekonstruovali, od parket z brazilského dřeva až po skříňové nosníky na stropech. Dřevěné obložení spolu s mnoha truhlářskými doplňky obnovili do původní mahagonové nádhery, načež renovovali mramorový vchod a křišťálové lustry, takže se dům opět stal nejhonosnější stavbou v celém Cedar Grove. Rodiče však udělali víc, než jen opravili dům. Vytvořili krásné místo, které mohly dvě sestry nazývat domovem.



Tracy zhasla v koupelně a v červeném vlněném pyžamu vstoupila do ložnice. Vlasy si zavinula ručníkem na způsob turbanu. S Kennym Rogersem a Sheenou Eastonovou si notovala jejich verzi písničky „We’ve Got Tonight“, která hrála z jejího velkého kazetového magnetofonu, když se na lavici vykláněla z arkýřového okna a zamyšleně hleděla na noční oblohu. Nádherný úplněk zaléval smuteční vrbu světle modrým světlem. Její dlouhé copy visely úplně bez hnutí, jako kdyby se strom pohroužil do hlubokého spánku. Podzim potichu předával vládu zimě a v předpovědi počasí říkali, že noční teploty klesnou pod bod mrazu. K Tracyinu zklamání však nebe jiskřilo hvězdami. Věděla, že když napadne první zimní sníh, na základní škole v Cedar Grove obvykle vyhlásí sněhové prázdniny. Ráno měli psát test ze zlomků, a Tracy se necítila připravená ani zdaleka.

Zmáčkla na magnetofonu tlačítko stop, čímž přerušila Sheenu, ale sama zpívala dál. Potom zhasla stolní lampu. Její prošívanou deku a přehoz zalily měsíční paprsky, které vzápětí zmizely, když Tracy rozsvítila lampu připnutou k pelesti. Vzala si knížku Příběh dvou měst; ve škole se tím prokousávali celé pololetí. Číst se jí moc nechtělo, ale kdyby se jí zhoršil prospěch, táta by ji na konci listopadu nevzal na oblastní střelecký turnaj.

Se slovy písně „We’ve Got Tonight“ na rtech Tracy odhrnula pokrývku.

„Baf!“

Tracy vykřikla a klopýtla zpátky, až málem přepadla.

„To se povedlo! To se povedlo!“ Sára na ni vyjukla zpod deky jako čertík na pružince. Teď ležela na zádech se zakloněnou hlavou a řehnila se na celé kolo, až nemohla popadnout dech.

„Ty seš takovej spratek praštěnej!“ ječela Tracy. „Víš, jak jsem se lekla?“

Sára si sedla a v krátkých odmlkách, kdy se bláznivě hihňala a lapala po dechu, se pokoušela promluvit. „Měla ses vidět!“ napodobila Tracyin šokovaný výraz. Potom se svalila zpátky, držela se za břicho a dál se svíjela v záchvatu smíchu.

„Jak dlouho ses tam schovávala?“

Sára si klekla na posteli, zatnula pěst, jako kdyby zpívala do mikrofonu, a napodobovala svoji sestru při zpěvu.

„Sklapni!“ Tracy si stáhla z hlavy turban, vlasy přehodila dopředu a energicky si je vysušovala ručníkem.

„Seš zabouchnutá do Jacka Fratese?“ zeptala se Sára.

„Po tom ti nic není. Panebože, ty seš ale děcko!“

„No to jsem. Je mi deset. Vážně ses s ním líbala?“

Tracy si přestala sušit vlasy a zvedla hlavu. „Kdo ti to říkal? Že to byla Sunnie? Počkej –“ Mrkla na polici s knížkami. „Četla sis můj deník!“

Sára zvedla polštář a začala mlaskat a napodobovat líbání. „Ach, Jacku. Pojď konečně na to, nějak to už zařídíme!“

„Ty jedna pitomá Sáro, to je moje soukromí! Kam jsi ho dala?“ Tracy vyskočila na postel, sedla si obkročmo na sestru a přimáčkla jí ruce a nohy. „To se nedělá. To se prostě vůbec nedělá. Kde je?“ Sára znovu vyprskla. „Myslím to vážně, Sáro. Vrať mi ho!“

Vtom se otevřely dveře. „Co se to tu děje?“ Máma vešla v růžovém županu a pantoflích, v ruce držela kartáč. Světlé vlasy, které osvobodila ze svého obvyklého drdolu, jí spadaly do poloviny zad. „Tracy, pusť svou sestru!“

Tracy slezla. „Schovávala se pod dekou a bafla na mě. A vzala mi můj… číhala na mě pod dekou!“

Abby Crosswhiteová přišla k posteli. „Sáro, co jsem ti říkala o tom lekání lidí?“

Sára se posadila. „Mami, to byla jen sranda. Mělas vidět, jak se tvářila. Šklebila se jak starej opičák.“ Matka si zakryla pusu rukou a měla co dělat, aby se taky nezačala smát.

„Mami!“ řekla Tracy. „Tohle není legrace.“

„Já vím. Sáro, chci, abys přestala lekat svoji sestru a její kamarádky. Vzpomínáš na tu historku o chlapci, který dělal planý poplach?“

„Jednou se takhle schováš a nikdo tě už nikdy nenajde,“ řekla Tracy.

„Mami!“

„A já tě ani nepůjdu hledat.“

„Mami!“

„Tak dost,“ prohlásila matka. „Sáro, mazej do svého pokoje.“ Sára sjela z Tracyiny postele a vyrazila ke dveřím do sousední koupelny. „A vrať své sestře ten deník.“

Obě holky na místě ztuhly. Jejich máma už byla taková, že se leccos dovtípila.

„Je nezdvořilé číst si o tom, že se líbala s Jackem Fratesem.“

„Mami!“ zděsila se Tracy.

„Pokud je ti trapně, že to někdo četl, pak jsi neměla to, o čem píšeš, vůbec dělat. Na líbání s kluky máš času dost.“ Otočila se k Sáře, která stála v koupelně mezi jejich pokojíky a za zády matky napodobovala muckání. „Stačí, Sáro. Vrať ho.“

Sára šla zpátky k posteli. Tracy na ni zlostně civěla a ona si vychutnávala každý krok. Zpod deky vytáhla diář s květinkami na deskách. Tracy jí ho vyškubla z ruky a ohnala se po ní. Sára se přikrčila a utekla z pokoje.

„Mami, ani ty nemůžeš číst můj deník. To je totální narušení soukromí.“

„Otoč se. Máš zacuchané vlasy.“ Abby Crosswhiteová jí pročísla kartáčem hřívu a Tracy se uvolnila, jak ji štětinky lechtaly na kůži pod vlasy. „Já jsem tvůj deník nečetla. To byla mateřská intuice. Ale pěkně ses přiznala k vině. Až k nám příště Jack Frates přijde, řekni mu, že tvůj otec by si ho rád vzal na slovíčko.“

„On nepřijde. Hlavně kvůli tady tomu spratkovi.“

„Neříkej své sestře spratek.“ Naposledy jí projela kartáčem vlasy. „A teď rychle na kutě.“ Tracy zajela pod deku, kterou jí předtím Sára vyhřála. Upravila si polštář pod hlavou a máma se k ní shýbla a políbila ji na čelo. „Dobrou noc.“ Zvedla ze země mokrý ručník a pomalu zavírala dveře. Potom ještě nakoukla dovnitř. „A Tracy?“

„Ano, mami?“

Její máma z ničeho nic zanotovala text písně.

Tracy zaúpěla. Když se dveře konečně zavřely, vylezla z postele a začala hledat lepší úkryt pro svůj deník. Nakonec ho zastrčila pod svetry v horní polici šatníku, kam by Sára jen tak lehce nedosáhla. Vklouzla zpět do postele a otevřela Dickense.

Četla si asi půl hodiny a právě si nalistovala konec kapitoly, když náhle uslyšela vrznout dveře do koupelny. „Nelez sem,“ sykla.

Sára se od kliky přesunula, takže ji Tracy zaznamenala koutkem oka. „Tracy?“

„Řekla jsem, jdi spát.“

„Já se bojím.“

„To máš blbý.“

Sára přistoupila až k okraji její postele. Na sobě měla jednu z Tracyiných flanelových nočních košil. Lem táhla za sebou po podlaze. „Můžu spát u tebe?“

„Ne.“

„Ale v mým pokoji je to strašidelný.“

Tracy předstírala, že si čte dál. „Jak se můžeš bát ve svým pokoji, a nemít strach, když se u mě schováváš pod dekou?“

„Já nevím. Prostě se bojím.“

Tracy zavrtěla hlavou.

„Prosím,“ naléhala Sára.

Tracy vzdychla. „Tak pojď.“

Sára vyskočila na postel a přelezla ji, načež se zavrtala pod přikrývku. Když se uvelebila, zeptala se: „Jaký to bylo?“

Tracy odlepila pohled od knížky. Sára ležela vedle ní a koukala do stropu. „Co jako?“

„Líbat se s Jackem Fratesem.“

„Spi.“

„Já si myslím, že já kluka nikdy nepolíbím.“

„A jak se chceš vdávat, když nikdy nepolíbíš kluka?“

„Já se vdávat nikdy nebudu. Budu žít s tebou.“

„A co když se vdám?“

Sára se zamyšleně ušklíbla. „Mohla bych žít s tebou?“

„Vždyť budu mít manžela.“

Sára si začala hryzat nehet. „A nemohly bychom se každej den vídat?“

Tracy zvedla ruku a Sára se přitulila blíž. „To víš, že budeme. Seš má milovaná ségra, i když jsi spratek.“

„Jsem tvá jediná ségra.“

„Spi už, prosím tebe.“

„Já nemůžu.“

Tracy odložila Dickense na noční stolek a zajela pod deku. Natáhla ruku nad hlavu a šmátrala po vypínači od lampy. „Fajn, tak zavři oči.“

Sára ji poslechla.

„Teď se zhluboka nadechni a zase vydechni.“ Když to Sára udělala, Tracy řekla: „Připravená?“

„Připravená.“

„Nemám…“

„Nemám…“ zopakovala Sára.

„Nemám strach…“

„Nemám strach…“

„Nemám strach ze tmy,“ řekly obě společně a Tracy zhasla.

Kapitola 10

V mládí Roy Calloway s oblibou říkal lidem, že je „tvrdší než dvoudolarovej steak“. Dokázal to táhnout několik dní v kuse jen s několika hodinami spánku a přes třicet let jediný den nemarodil. Ve dvaašedesáti už to nešlo tak dobře udržet nasazené tempo nebo přesvědčit sám sebe, že se mu do toho chce. Vloni ho dvakrát sklátila chřipka, poprvé na týden, podruhé na tři dny. Finlay se ujal role jeho zástupce a Callowayova žena pohotově zdůraznila, že město bez něj neshořelo do základů ani ho nezasáhla vlna zločinnosti.

Calloway si pověsil kabát na věšák za dveřmi a chvíli se kochal pohledem na pstruha duhového, kterého chytil loni v říjnu na řece Yakimě. Byla to nádherná ryba, padesát osm centimetrů a skoro dva kilogramy, se zbarveným břichem. Nora ji nechala vycpat a pověsila mu ji v kanceláři na zeď, když byl zrovna pryč. V poslední době na něj tvrdě naléhala, ať už odejde do penze. Ryba mu měla každý den připomínat, že si jich může nachytat víc, když na to bude mít čas. Bez názoru jeho manželka rozhodně nebyla. Calloway jí říkal, že ho město stále potřebuje, že Finlay ještě není připravený převzít po něm funkci. Co jí však zamlčel, bylo, že on potřebuje město a tuhle práci. Člověk nemůže jenom rybařit a občas si zahrát golf, a on na nějaké cestování nikdy nebyl. Nedovedl si představit, že by se stal jedním z těch chlápků, co nosí bílé boty s ortopedickou podrážkou, stál by na palubě výletní lodi a tvářil se, že má něco společného se všemi lidmi kolem, tedy kromě toho, že je jednou nohou v hrobě.

„Náčelníku?“ promluvil hlas ve sluchátku telefonu.

„Tady jsem,“ odvětil.

„Myslel jsem si, že jsem vás viděl proklouznout dovnitř. Chce s vámi mluvit Vance Clark.“

Calloway se podíval na hodiny: 18:37. Není jediný, kdo pracuje přesčas. Návštěvu státního návladního z Cedar Grove samozřejmě čekal, ale myslel si, že přijede až ráno.

„Náčelníku?“

„Pošlete ho sem.“

Calloway se posadil za svůj stůl, za ceduli, kterou mu jeho podřízení dali v tom roce, kdy se stal šerifem.

Pravidlo č. 1: Náčelník má vždycky pravdu.

Pravidlo č. 2: Viz Pravidlo č. 1.

Říkal si, co zase bude.

Za panely z kouřového skla, jež vedly ke dveřím Callowayovy kanceláře, se mihl Clarkův stín. Jednou zaklepal a vbelhal se dovnitř. Roky běhání se krutě podepsaly na jeho kolenou.

Calloway se zhoupl na židli dozadu a položil si nohy na roh svého stolu. „Zlobí vás koleno?“

„Vždycky když se ochladí, rozbolí mě to.“ Clark zavřel dveře. Vypadal jako zpráskaný pes, což ale nebylo nic nového. Kolečko na jeho temeni dávalo vyniknout čelu, které se zdálo ustavičně zakaboněné.

„Možná je načase skončit s tím běháním,“ pronesl Calloway, ačkoli dobře věděl, že Clark by nepřestal běhat ze stejného důvodu, jako se on nechtěl vzdát úřadu šerifa. Co jiného by taky dělal?

„Možná ano.“ Clark se posadil. Nad hlavou mu bzučely trubicové zářivky. Jedna protivně poblikávala a občas vynechala, jako by chtěla úplně zhasnout. „Slyšel jsem zprávy.“

„Jo, je to Sára.“

„Co teď budeme dělat?“

„Nebudeme dělat nic.“

Clark se zamračil. „A když v tom hrobě najdou něco, co bude v rozporu s důkazy?“

Calloway spustil boty na zem. „Je to už dvacet let, Vanci. Přesvědčím ji, že teď, když jsme Sáru našli, je třeba nechat mrtvé mrtvým.“

„A co jestli se to nepovede?“

„Přesvědčím ji.“

„Předtím jste ji nepřesvědčil.“

Calloway cvrnkl do hlavy Félixe Hernándeze, figurky, kterou mu dal jeho vnouček k Vánocům, a sledoval, jak se kývá a škubá sebou. „Tak si holt teďka budu muset dát víc záležet.“

Po chvíli zdánlivě hlubokého zamyšlení Clark řekl: „Pojedete na pitvu?“

„Poslal jsem tam Finlaye. To on tělo našel.“

Clark si hluboce povzdechl a polohlasně zaklel.

„Všichni jsme byli zajedno, Vanci. Co se stalo, stalo se. Nic nezměníme tím, když tady budeme sedět a trápit se nad něčím, co možná nikdy nepřijde.“

„Leccos se už změnilo, Royi.“

Kapitola 11

Tracy vystoupila z výtahu a se skloněnou hlavou zamířila ke své kóji. Chtěla být v práci co nejdřív, ale včerejší cesta z Cedar Grove do Seattlu se kvůli zácpě protáhla ze dvou hodin na tři a půl, k večeři si pak nalila skotskou a zapomněla nastavit budík. Nebo zvonění prospala. Kdo ví.

Goretexovou bundu si přehodila přes opěradlo židle, kabelku hodila do skříňky a čekala, až naběhne obrazovka počítače. Hlava jí třeštila, jako by někdo uvnitř lebky bušil do bubnu, a ani hrst pastilek Tums nezapudila mírné pálení žáhy. Kinsova židle zavrzala a otočila se. Tracy se neobrátila, aby se s ním přivítala, a tak po chvíli uslyšela, že se zas otočil zpátky k počítači. Faz a Delmo ještě u svých stolů neseděli.

Tracy začala procházet svoje e-maily. Rick Cerrabone jí během toho rána poslal hned několik zpráv. Prokurátor okresu King chtěl kopie svědeckých výpovědí a Tracyino místopřísežné prohlášení, aby mohl vystavit příkaz k domovní prohlídce, kterou chtěla Tracy provést v bytě Nicole Hansenové. Druhý e-mail posílal hned půl hodiny po prvním.

Jenže kde jsou svědecké výpovědi a místopřísežné prohlášení? Bez nich se nedá úřadovat.

Tracy zvedla telefon, že Cerraboneovi zavolá, když si náhle všimla dalšího e-mailu nad jeho druhou zprávou. Kins jí poslal do kopie svoji vlastní odpověď. Tracy zprávu otevřela. Kins už poskytl svědecké výpovědi a také vyhotovil místopřísežné prohlášení. Tracy se s židlí přitočila až k němu, naštvaná, že odpověděl za ni. Ještě víc ji nadzvedlo, že vystavil místopřísežné prohlášení, když přece hlavním detektivem je ona. Kins se ohlédl přes rameno, zachytil její pohled a obrátil se k ní čelem.

„On mi volal, Tracy. Myslel jsem si, že toho máš plný brejle, tak jsem si to vzal na starost.“

Tracy se zase vrátila ke své klávesnici, klikla na odpověď všem a začala psát vzteklou odpověď. Asi po minutě se opřela, přečetla si, co napsala, a zase to smazala. Nadechla se a odtlačila se od klávesnice. „Kinsi?“

Obrátil se k ní.

„Díky,“ řekla. „Co říkal Cerrabone ohledně příkazu k domovní prohlídce?“

Kins přišel k ní, ruce zastrčené v kapsách kalhot. „Měl by ho mít někdy během dopoledne. Jsi v pořádku?“

„Nevím. Vůbec nevím, co cítím. Třeští mi hlava.“

„Přišel Andy,“ oznámil jí. Myslel jejich nadporučíka Andrewa Lauba. „Chce tě vidět.“

Tracy se zasmála, protřela si oči a štípla se do kořene nosu. „Skvělý.“

„Co takhle něco posnídat? Můžeme sednout do auta a jet si promluvit s tím svědkem v Kentu o tom násilným zločinu.“

Tracy odstrčila židli. „Díky, Kinsi, ale čím dřív tady přestanu zaclánět…“ Odevzdaně pokrčila rameny. „Já nevím.“ Dala se svou obvyklou cestou po obvodu kóje a vyšla ven na chodbu.

Andrew Laub byl dva roky seržantem týmu A, než ho povýšili na nadporučíka. Získal tak malou kancelář bez oken a vyměnitelnou jmenovku, která se zasouvala do drážky za jeho dveřmi. Laub seděl bokem za svým stolem a hleděl soustředěně na monitor, zatímco prsty ťukal do klávesnice. Tracy zaklepala na dveřní rám.

„Ano?“

„Jdu nevhod?“

Klapání ustalo. Laub se k ní otočil. „Tracy.“ Pohybem ruky ji pozval dál. „Zavři dveře.“

Tracy vešla a zavřela. Fotografie na policích za Laubovým stolem sdělovaly v kostce jeho životopis. Byl ženatý s atraktivní rusovláskou. Měli dvě dcery, dvojčata, která nebyla identická, a syna, který se hodně podobal mámě – měl ty stejné zrzavé vlasy a pihy. Chlapec hrál podle všeho fotbal. „Posaď se.“ Od brýlí se mu odráželo světlo kancelářské lampy.

„To je dobrý.“

„Ale sedni si.“

Tracy se posadila.

Laub si sundal brýle a položil je na podložku stolu. Na nose mu od nich zůstaly červené otlaky. „Jak to zvládáš?“

„Jsem v pohodě.“

Upřel na ni zvědavý pohled. „Lidi mají starost, Tracy. Chceme se jenom ubezpečit, že jsi v pořádku.“

„Cením si starostí všech.“

„Má už soudní lékař ostatky?“

Tracy přikývla. „Jo. Přivezli ji včera v noci.“

„Kdy dostaneš zprávu?“

„Možná to den potrvá.“

„Cítím s tebou.“

Tracy pokrčila rameny. „Aspoň už to vím. A to je něco konkrétního.“

„Jo, to je něco konkrétního.“ Laub vzal propisku a začal poklepávat do mazací gumy na své podložce. „Kdy jsi naposledy spala?“

„Včera v noci. Chrněla jsem jako nemluvně.“

Laub se k ní naklonil. „Chceš každýmu tvrdit, že jsi v pohodě, na to máš samozřejmě právo, ale já tě mám na starost. Já potřebuju vědět, že jsi v pořádku; nepotřebuju, aby sis mi tady hrála na hrdinku.“

„Já si na žádnou hrdinku nehraju, nadporučíku. Prostě se snažím dělat svou práci.“

„Proč tomu nedáš trochu času? Případu Hansenové se může ujmout Sparrow,“ řekl Laub. Použil Kinsovu přezdívku, kterou si dal, když pracoval v utajení na protinarkotickém oddělení. Nechal si tehdy narůst dlouhé vlasy a nosil řídkou kozí bradku, takže vypadal jako kapitán Jack Sparrow, kterého ztvárnil Johnny Depp.

„Zvládnu to.“

„Já vím, že to zvládneš. Ale já říkám: ne. Říkám ti, jdi domů a trochu se vyspi. Postarej se o věci, který je potřeba řešit. Práce není zajíc, ta ti neuteče.“

„To je rozkaz?“

„Ne, ale velmi důrazný doporučení.“

Tracy vstala ze židle a šla ke dveřím.

„Tracy –“

Otočila se k němu. „Jdu domů, kde není nic než zdi, do kterých budu civět, nadporučíku. Nic než čas myslet na věci, na který nechci myslet.“ Tracy se odmlčela, aby dostala city pod kontrolu. „Tady ve svým kutlochu nemám žádný fotky.“

Laub odložil propisovačku. „Neměla by sis s někým promluvit?“

„Je to už dvacet let, nadporučíku. Dvacet let, co jsem to prožívala dennodenně. A teďka to budu prožívat stejně jako tehdy, jeden každej blbej den pěkně za druhým.“

Kapitola 12

Druhý den po Sářině zmizení vešel Tracyin otec do své pracovny. I když se osprchoval, vypadal hrozně unaveně. Od příjezdu z Havaje měli její rodiče zarudlé oči. Matka ani nejela rovnou domů. Sotva letadlo přistálo, šla přímo do budovy Americké legie na Market Street, aby zmobilizovala dobrovolníky, kteří tam už čekali. Její otec šel za Royem Callowayem a požádal Tracy, ať zůstane k dispozici pro případ, že by měl šerif další otázky. Přitom jich zodpověděla tolik, že ji vůbec nenapadalo, na co by se mohl šerif ještě ptát.

Všimla sis na soutěži, že by se někdo choval divně, potloukal se kolem a jevil neobvyklý zájem o Sáru?

Neoslovil vás někdo pod nějakou záminkou, tebe nebo sestru?

Naznačila Sára někdy, že by ji někdo mohl ohrožovat?

Calloway si vyžádal seznam chlapců, se kterými Sára někdy chodila. Tracy však při pohledu na ta jména nenapadal jediný, který by měl důvod Sáře ublížit. Většina se s ní přátelila od základní školy.

Tátovy vlasy, které už dříve předčasně zešedly, obvykle kontrastovaly s jeho energickým vystupováním a zvídavýma modrýma očima. Dnes ráno visely přes límec košile a táta vypadal na svých osmapadesát. Oči za kulatými brýlemi s drátěnými obroučkami měl opuchlé a zarudlé. Na svém vzhledu si vždycky zakládal, ale několikadenní porost teď soupeřil s hustým knírem, jehož konce si udržoval právě tak dlouhé, aby je mohl navoskovat do ostrých špiček, když soutěžil na střeleckých turnajích jako „Doktor“ Crosswhite.

„Pověz mi o té dodávce,“ řekl táta Callowayovi a Tracy neušlo, že je to její otec, ne Calloway, kdo klade otázky. Často se u nich doma konaly večírky. Otec se nikdy nechoval hlučně nebo okázale, přesto to vypadalo, že ho lidé vždycky vyhledávají. Pořádá audienci, říkávala o tom její máma. Když James Crosswhite hovořil, všichni poslouchali, a když se ptal, odpovídali mu. Zároveň její otec ke každému přistupoval s tichou uctivostí, takže si takový člověk připadal, že v dané chvíli je pozornost věnována opravdu právě jen jemu.

„Nechali jsme ho odtáhnout do policejní úschovy,“ odpověděl Calloway. „Ze Seattlu posílají soudní tým, aby sejmuli otisky prstů.“ Stočil pohled k Tracy. „Vypadá to, že jí došel benzín.“

„To ne.“ Tracy stála kousek od červeného otomanu, který barevně ladil se dvěma koženými křesly. „Říkala jsem vám, že jsem před odjezdem z Cedar Grove brala plnou. Měly by tam být nejmíň tři čtvrtiny nádrže.“

„Podíváme se na to,“ řekl Calloway. „Poslal jsem zprávu na všechna policejní oddělení ve státě, taky do Oregonu a Kalifornie. Byla zpravena rovněž kanadská pohraniční stráž. Faxem jsme rozeslali Sářinu maturitní fotku.“

James Crosswhite si prohrábl strniště na bradě. „Někdo jim proklouzl?“ zeptal se. „Tohleto si myslíš?“

„Proč by měl někdo, kdo se snaží proklouznout, jezdit po okresce?“ namítla Tracy. „Držel by se na dálnici.“

Otec přimhouřil oči, ale ona jeho pohled zachytila příliš pozdě. Přistoupil k ní a vzal ji za ruku. „Co je to? To je zásnubní?“

„Ano.“

Táta se zadíval do dálky a zatnul čelist.

Calloway se vložil do řeči. „Spojila ses s jejími přáteli?“

Tracy rychle schovala ruku za záda. Dlouhé hodiny volala každému, na koho si vzpomněla. „Nikdo ji neviděl.“

„Proč si nevzala svý zbraně?“ zeptal se otec jakoby sám sebe. „Proč si nevzala alespoň jednu pistoli?“

„Neměla důvod připadat si ohrožená, Jamesi. Podle mého jí došel benzín, a tak zamířila k městu.“

„Prohledali jste les?“

„Nic nenasvědčuje tomu, že by uklouzla nebo se zřítila.“

To by Tracy nikdy ani nenapadlo. Sára byla fyzicky zdatná, sportovně založená dívka, ne nějaké motovidlo, které se skutálí dolů z krajnice, a to ani potmě a v dešti.

„Zachovej klid,“ řekl Calloway.

„Nezachovám, Royi. Znáš mě a víš, že nejsem ten typ.“ Táta se otočil k Tracy. „Prosím tě, udělej ten papír s výzvou, jak jsme se o tom bavili, a napiš ho jménem mámy. Najdi fotku, kde Sára vypadá jako Sára, ne její maturitní. Bradley ti to v lékárně namnoží. Pověz mu, ať jich pro začátek vytiskne aspoň tisíc a napíše to na můj účet. Chci je mít vylepený všude, odsud až po kanadskou hranici.“ Otočil se ke Callowayovi. „Budeme potřebovat topografickou mapu.“

„Už jsem volal Vernovi. Zná tyhle hory líp než kdokoli jinej.“

„Co psi?“

„Dohlídnu na to,“ odpověděl Calloway.

„Nevrátil se někdo domů odněkud? Někdo, kdo tady bydlí.“

„Nikdo zdejší by takovou věc neudělal, Jamesi. Ne Sáře.“

Vypadalo to, že otec chce něco říct, ale pak se odmlčel, jako kdyby ztratil nit svých myšlenek. Poprvé v životě Tracy uviděla, že se jeho tváří mihl strach, cosi šedého a tmavého a cizího. „Ten chlap,“ řekl. „Ten, kterýho právě propustili na podmínku.“

„Edmund House,“ zašeptal Calloway. Vstal, jako kdyby ho to jméno ochromilo. Potom dodal: „Jdu na to.“ Calloway rychle odsunul panelové dveře a chvátal mramorovou chodbou k východu.

„Ježíši Kriste,“ vzdychl otec.

Kapitola 13

Spartánský interiér malého bistra pod budovou na Jefferson Street, kde sídlily nové kanceláře koronera okresu King, připomínal Tracy občerstvení, jaká dřív bývala v nemocnicích, než někdo rozhodl, že když je člověk nemocný, neznamená to, že jeho příbuzní musí trpět taky. Očividně to byl pokus o moderní strohou jednoduchost – linoleové podlahy, stoly z nerezové oceli, židle plastové a nepohodlné. Kelly Rosová tuto kavárnu nenavrhla kvůli atmosféře. Vybrala ji pro její umístění: aby to bylo blízko její kanceláře, ale ne přímo v ní.

Tracy klouzala pohledem mezi kavárenskými stolky, ale Rosovou nikde nezahlédla. Objednala si černý čaj a sedla si ke stolku u řady oken, odkud měla výhled na svažující se chodník. Mezitím na svém iPhonu odpovídala na e-maily a textové zprávy. Neseděla ani minutu a už viděla Kelly, jak k ní míří. Na hlavě měla kapuci zeleného pršipláště, který ji chránil před slabým mrholením. Rosová vešla do kavárny, stáhla si kapuci a očima se hned střetla s Tracy. Nevypadala jako někdo, kdo se trmácí po kopcích a močálech, aby našel a ohledal ostatky dávno mrtvých lidí. Spíš připomínala matku fotbalového klubu, ani mladou, ani starou, která jezdí v minivanu, což taky Rosová dělala, když zrovna nehledala lidské mrtvoly.

Rosová se s Tracy krátce objala a sundala si plášť.

„Mám ti něco objednat?“ zeptala se Tracy.

„Ne, to je dobrý,“ odvětila Rosová a posadila se proti ní.

„Co děti?“

„Má čtrnáctiletá dcera je už vyšší než já. Vím, že to není žádnej velkej kompliment, ale jí se hrozně líbí, když se na mě může dívat spatra.“ Pokud Rosová měřila sto padesát, bylo to jen díky některému z neposlušných blond vlasů na její hlavě. „Ta jedenáctiletá teď vystupuje ve školní divadelní hře. Čaroděj ze země Oz.“

„Jmenuje se Dorothy?“

„Tak. Myslí si o sobě, jaká není hvězda.“

Tracy se usmála. Rosová si poposedla blíž a vzala ji za ruku. „Je mi to moc líto, Tracy.“

„Hm. Vážím si toho, že sis udělala čas.“

„To je samozřejmost.“

„Už jsi ověřila, že je to ona?“ Byla to sice jenom formalita, ale Tracy ze zkušenosti věděla, že Rosová musela provést rentgenový snímek Sářiny čelisti a zubů a porovnat ho s registrem pohřešovaných a neidentifikovaných osob a se seznamem národního kriminálního informačního centra.

„Dva pozitivní nálezy.“

„Co dalšího mi můžeš říct?“

Rosová otráveně vzdychla. „Můžu ti říct, že velkej šerif nechce, abych ti cokoli říkala.“

„Tohle že ti přímo řekl?“

„Jeho úmysl byl zřejmej.“

„Roy Calloway si nikdy nebral servítky.“

„Dobrý na tom je, že pro něho nepracuju.“ Rosová se usmála, ale pak se zase zatvářila vážně. „Víš ale jistě, že chceš, abych tě tím prováděla? Tyhle věci jsou dost tvrdý, i když neznáš konkrétní detaily.“

„Ne, jistě to nevím, ale potřebuju vědět, cos zjistila.“

„A kolik chceš, abych ti řekla?“

„Tolik, kolik vydržím. Až nebudu moct, dám ti vědět.“

Rosová si zamnula ruce a potom si spojila prsty do věžičky pod bradou jako dítě, když se chce pomodlit. „Jak jsi vytušila, vrah použil díru vzniklou po vytržení kořenového balu. Stopy po lopatě naznačují, že se ji pokoušel zvětšit, ale buď její velikost špatně odhadl, nebo se mu náhle nechtělo, nebo ho tlačil čas. Tělo tam leželo s nohama výš než hlava a s ohnutými koleny. To proto pes nejdřív vyhrabal nohu.“

„To už jsem vyrozuměla.“

„Poloha těla v díře, ohnutá kolena a skrčená záda, to rovněž poukazuje na rigor mortis ještě před pohřbením.“

Tracy cítila, jak se jí zrychluje tep. „Před, jo? A víš to jistě?“

„Naprosto.“

„A jak dlouho před pohřbením?“

„Tím už si tak jistá nejsem. Ale můžu vyslovit odborný odhad.“

„Ale určitě to bylo před pohřbením.“

„Za tímhle názorem bych si pevně stála.“

„Podařilo se ti určit příčinu smrti?“

„Lebka byla proražená zezadu, těsně nad páteří. Ale jestli to byla příčina smrti, tím si taky nemůžu být jistá. Je to už moc dlouho. Žádné další kostní fraktury jsem nenašla, Tracy. Nic, co by nasvědčovalo, že ji mlátili.“

Rosová se chovala ohleduplně. Absence zlomenin nebyla nezvratným důkazem, že oběť nebyla zbita nebo mučena, zvlášť když se pozůstatky nacházely v takovém stadiu rozkladu. „Kromě té přezky, jaké další osobní věci jsi našla?“ Tracy z praxe věděla, že všechny organické materiály, třeba bavlna a vlna, by se mezitím prakticky rozpadly, ale anorganický materiál, jako jsou kovy a syntetická vláknina, by se zachoval.

Rosová vytáhla z kabátku malý zápisník a začala jím listovat. „Kovové nýtky s písmeny LS&CO S.F. na povrchu.“

Tracy se usmála. „Levi Strauss & Company,“ řekla. „Sára byla buřička.“

„Prosím?“

„Levi Strauss podporuje protizbrojařské lobbisty. My jsme nosili značky Wrangler nebo Lee, ale Sára si myslela, že by v nich měla moc velkej zadek, a tak nosila levisky. Musela bys ji znát, abys to pochopila.“

„Podíváme se, co tu máme dál. Sedm kovových druků.“ Rosová vzhlédla od svých poznámek. „Předpokládám, že pocházely z košile s dlouhými rukávy. Dva měly menší průměr, ty asi byly od manžet.“

Tracy sáhla do svého kufříku, který měla opřený o nohy židle, a vytáhla orámovanou fotografii, kde se Sárou a třetí účastnicí pózovaly na stupních vítězů. „Myslíš něco takovýho?“

Rosová si snímek pozorně prohlížela. „Jo. Ačkoli ty druky už nejsou černý.“

„Sára nosila košile s dlouhými rukávy od firmy Scully. V den soutěže si oblékla svoji oblíbenou černobílou vyšívanou košili.“ Tracy si vzala fotku zpátky.

Rosová hloubala nad zápisky. „Kousky a útržky plastu.“

Tracy se sevřel žaludek, ale silou vůle zachovala soustředění. Sářin vrah musel její tělo ohnout, aby se vešlo do díry. A taky ji podle všeho nacpal do běžného pytle na odpadky.

Rosová se zarazila. „Zvládáš to?“

Tracy se zhluboka nadechla a přinutila se ta slova říct. „Pytel na odpadky?“ zeptala se. Ten pytel mohl být velmi důležitý. Calloway tvrdil, že se Edmund House přiznal, že Sáru na místě zabil a její tělo pohřbil. Jeho teorie zněla, že ji House potkal, když šla po cestě, a napadl ji. Pokud by to byla pravda, byla by to hodně velká náhoda, kdyby měl v autě připravený pytel na odpadky.

„Asi ano.“

„Co dalšího?“

„Stopová množství syntetické vlákniny.“

„Jak velká?“

„Ta vlákna? Padesát mikrometrů.“

„Vlákna z koberce?“

„Pravděpodobně.“

„Myslíš si, že její tělo mohlo být zamotáno do koberce?“

„Ne. Kdyby to tak bylo, očekávala bych, že najdu zbytky koberce, nebo aspoň mnohem víc vláken, než jsme objevili. Tohle byla s největší pravděpodobností vlákna, se kterými přišla do styku – možná uvnitř vozu?“

Edmund House bydlel u svého strýce Parkera House a jezdil s jedním z mnoha automobilů, které Parker ve svém objektu opravoval a prodával. Byla to červená dodávka značky Chevy. Parker kabinu mezitím odstrojil až na plech. Kobercová vlákna v hrobě navíc nešla dohromady s Callowayovým svědectvím, že se Edmund House přiznal ke znásilnění a škrcení, aby pak Sářino tělo okamžitě zakopal.

„Ještě něco?“

„Nějaký šperky.“

Tracy se naklonila blíž. „Co konkrétně?“

„Náušnice. A náhrdelník.“

Srdce jí teď bilo jako o závod. „Popiš mi ty náušnice.“

„Byly z jadeitu. Oválný.“

„Ve tvaru slz?“

„Jo.“

„A ten náhrdelník byl ze stříbra?“

„Jo.“

Tracy k ní posunula fotku po stole zpátky. „Jako tenhle?“

„Přesně takovej.“

„Kde jsou ty věci teď?“

„Šerifův zástupce všechno zabavil.“

„Ale tys je předtím vyfotila a pořídila jejich seznam.“

„Jako vždycky. Je to běžná rutina.“ Rosová se na ni tázavě zahleděla. „Tracy?“

Tracy odsunula židli a šoupla fotku do kufříku. „Díky, Kelly. Moc si toho cením.“ Stoupla si a zamířila od stolu pryč.

„Tracy?“

Otočila se zpátky. „A co její tělesné pozůstatky?“ pokračovala Rosová.

Tracy se zarazila a zavřela oči. Bříško dlaně si přitlačila na čelo. Cítila, že se co nevidět dostaví zdrcující bolest. Raději se znovu posadila.

Po chvíli se Rosová zeptala: „Co se děje?“

Tracy přemýšlela, co jí má říct, kolik toho může prozradit. „Bude lepší, když nebudeš vědět příliš, Kelly. Pak by se z tebe mohl stát svědek, a nejlepší bude, když tvoje názory zůstanou neovlivněný tím, co bych ti mohla eventuálně říct.“

„Svědek?“

Tracy přikývla.

Rosová přimhouřila oči a vypadalo to, že se chce na něco zeptat. Pak se ale očividně rozhodla, že to nechá být. „Fajn. Ale jestli ti můžu něco poradit…“

„Prosím.“

„Dovol mi poslat její pozůstatky přímo do pohřebního ústavu. Je to jednodušší. Odpadnou ti tak starosti s dopravou.“

Před dvaceti lety někteří v Cedar Grove navrhovali nechat sloužit mši. Snažili se případ uzavřít, ale James Crosswhite nechtěl slyšet žádné řeči o pohřbech nebo o pohřebních ústavech. Nepřipouštěl žádnou debatu o tom, že je jeho milovaná holčička mrtvá. Tracy už takovou naději nechovala, ale teď měla něco, na co čekala dvacet let. Pádný důkaz.

„Myslím, že to tak bude nejlepší,“ řekla.

Kapitola 14

Brzy zrána třetího dne po Sářině zmizení otevřela Tracy domovní dveře a na prahu stál Roy Calloway. V ruce muchlal krempu svého klobouku. Z jeho výrazu Tracy vyčetla, že Calloway nepřináší dobré zprávy.

„Dobrý ráno, Tracy. Potřebuju mluvit s tvým otcem.“

Tracy přinutila rodiče jít domů, když už se setmělo a pátrání v kopcích nad Cedar Grove postrádalo smysl. I potom pomáhala tátovi, jenž přeměnil svůj kamrlík v komunikační centrálu. Volal na policejní stanice, kongresmanům, každému vlivnému člověku, kterého znal. Tracy obvolávala radiostanice a noviny. Někdy po jedenácté, zatímco otec studoval topografickou mapu, se Tracy stulila do klubíčka na jednom z kožených křesel, že si na čtvrt hodinky zdřímne. Probudila se pod pokrývkou v době, kdy ranní sluníčko proudilo dovnitř vitrážovým oknem. Její otec seděl za svým stolem, vedle sebe netknutý sendvič, který mu připravila včera večer. Pomocí pravítka a kompasu rozděloval mapu na kvadranty. Tracy vstala a chtěla postavit na kávu, ale v kuchyni zjistila, že konvice už vře. Máma odešla očividně dřív, aniž by ji vzbudila. Chystala se zalít šálek, když vtom uslyšela klepání na domovní dveře.

„Je u sebe,“ řekla.

Zasunovací dveře za jejími zády se už otvíraly a otec vyšel ven, přitom si nasazoval brýle. „Tady jsem,“ ozval se. „Tracy, postav vodu na kávu.“

„Máma už to udělala,“ odpověděla a šla za nimi do pracovny.

„Mluvil jsi s ním?“ zeptal se otec.

„Tvrdí, že byl doma.“

Tracy věděla, že se baví o Edmundu Houseovi.

„Může to někdo ověřit?“

Calloway zakroutil hlavou. „Parker měl noční šichtu v továrně a domů přišel pozdě. Prý našel Edmunda spát v jeho pokoji.“

Calloway se na chvíli odmlčel. „Ale?“ zeptal se otec.

Calloway mu podal nějaké fotografie z polaroidu. „Měl poškrábanej obličej a taky hřbety rukou.“

Táta podržel jednu z nich na světle. „A jak to vysvětlil?“

Řekl, že když makal v dílně, kde Parker vyrábí nábytek, odštípl se kus dřeva a poranil ho.

Otec spustil fotku a řekl: „O něčem takovým jsem jaktěživ neslyšel.“

„Ani já ne.“

„Tohle spíš vypadá, jako by mu někdo v sebeobraně poškrábal ksicht a ruce nehty.“

„Taky mě to napadlo.“

„Můžeš zajistit povolení k domovní prohlídce?“

„Vance už to zkoušel,“ odpověděl Calloway a do jeho hlasu se vkrádalo zoufalství. „Volal domů soudci Sullivanovi. Sullivan ho odbyl. Řekl, že nemají dost důkazů k tomu, aby mohli narušit soukromí Parkerova domu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hrob mé sestry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.