THONIS

Walter Slovo

Copyright

Autor: Walter Slovo

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

Korektura: Anna-Marie Rabová

Obálka: Walter Slovo

2016

ISBN:

978-80-7512-500-2 (ePub)

978-80-7512-501-9 (mobipocket)

978-80-7512-502-6 (pdf)

Věnování

Věnováno mé nejdražší, té, bez níž by Thonis sotva kdy vznikl, mé Zuzance

| REPUBLIKA ČECHY A MORAVA

Počet obyvatel: 5 mil.

Státní zřízení: federativní republika

Hlavní město: Praha

Příslušnost k unii: Euro-Ruská unie

Měna: rubl

1| BENEDIKT

| 23. století |

| Praha, Republika Čechy a Morava |

„Snad to začalo tím, když jsem prostitutce namluvil, že ho mám třiceticentimetrového,“ tato věta kolemjdoucího přivítá Benedikta zpátky mezi bdělými. Leží na kamenném vltavském nábřeží s bolavým týlem a oslnivé slunce jej zdržuje od rozpomenutí se, kde to vlastně je a proč se vlastně válí na pěší zóně. Nábřeží je nějakých šest metrů pod úrovní dvouproudové silnice s tramvajovou tratí uprostřed. Přesto má pocit, jako by ho ty dopravní prostředky měly rozmačkat tady a teď.

Konečně se po úmorném probrání zvedne, aby na vratkých nohách popošel k lavičce, na které by se rád způsobněji vzpamatoval. Neopil se, to ví s jistotou. Šestatřicetiletý Benedikt se konečně rozpomene, k čemu vlastně došlo, a tato skutečnost jej ohromně vyděsí. Proč ho zdánlivě zdravé tělo muselo zklamat a ponížit jej před zraky tolika lidí, kteří jej bezesporu pokládají za ubohého opilce? Je dospělý, neměl by zažívat bezmoc starce. Dává si pár minut k dobru a poté mátožně zamíří ke kovovým schodům, které jej z nábřeží zavedou k tramvajové zastávce. Potřebuje do nemocnice, a to rychle. Ze všeho nejdříve si ovšem musí poradit s přecházením přes cestu, jinak tramvaj nestihne. Jenomže má strach přes silnici přejít. Nedovede řádně posoudit, zdalipak jsou černé elektromobily dostatečně daleko, aby jej nesrazily. Sebere všechnu odvahu a s jízlivou dávkou strachu spěšně přechází pravý pruh silnice. Oddechne si úlevou, že jej samočinné aerodynamické jedno až dvousedadlové elektromobily koncernu AvtoVAZ-Škoda nepřejely jako pomalou želvu.

***

Benedikt ke svému cíli dorazí za patnáct minut, a to včetně času stráveného chůzí běloskvoucími chodbami. Ztěžka dosedá na volnou židli. Je mu mizerně. Cítí se jako zbytečná součást tohoto světa. Nejraději by se zavrtal hluboko do země, aby na něj nedosáhly pařáty starostí.

Napjatě očekává, až konečně vyvolají jeho jméno. Se sepjatýma rukama zkoprněle vyčkává na židli v nemocniční chodbě. Kolemjdoucí se neubrání příměru jeho zevnějšku k elegantně oblečenému staroanglickému gentlemanovi z předválečného období dvacátého století. Černé vlasy má neposedné a sčesané na stranu. A opravdu, důstojné rysy, zelenošedé oči a bledé rty jsou památkou na jeho otce, Angličana, který Benedikta a jeho matku opustil záhy po jeho desátých narozeninách. Přestože se o syna nijak nezajímal, tak se občas objevil jako zázrak, který nakrátko překope běh věcí, aby záhy zmizel kdovíkam. Naposledy otce viděl ve svých dvanácti letech a ve svých patnácti mu naposledy napsal myšlenkový mail (MM) – to mu po matčině úmorném naléhání připomenul, aby se laskavě rozhýbal se zasíláním výživného. V dětství nechápal, proč ho k tomu matka nutila, docela se to neslučovalo s jejím mudrováním, že se o všechno dokáže postarat sama a Benedikta nesmí ani napadnout, že by neměl všeho dostatek. Dnes už chápe, že byla naopak v koncích a od synových MM si slibovala přírůstek na bankovním účtě, aby tak měli co k jídlu.

Benedikt se zvedá, konečně ho zavolali. Nemocnice Karla IV. stojící u Karlova náměstí je bezesporu moderním zařízením, čistota a modernost vyvolává úžas, který v Benediktovi zmutuje do pocitu, že tohle zařízení je mimo jeho ligu. Necítí se ani tak v nemocnici, jako spíš na benefičním banketu, kde o sebe zakopávají celebrity a boháči a on se tam snaží vetřít bez potřebného sociálního statusu.

Dveře se před ním rozestoupí a Benedikt vstupuje do pobočky Sberbank. V Republice Čechy a Morava je se dvěma milióny klientů vůbec největší bankou a v měřítku Euro-Ruské unie je druhou v pořadí. Pobočka se sedmi bankéři dokazuje, že se jedná o vytíženou pobočku. Benedikt se usazuje před vyvoněným bankéřem, kterému není ani pětadvacet let, a Benedikta popuzuje už jen skutečnost, že mnohem mladší člověk bude rozhodčím v jeho žádosti. Vyfintěné finanční ústavy mají tu nehezkou moc, že se i přes všechny ty příjemné lidičky z reklamních spotů z virtuoprojekcí, dokážou s přehledem povyšovat nad své klienty v tísni. Alespoň takhle to vnímá Benedikt. Pokud mu Sberbank nevyjde vstříc, nesmírně ho rozlítí, že banka tolik investuje do vybavení poboček a pak nenajde peníze, aby pomohla věrným klientům v nouzi. A Benedikt v nouzi rozhodně je, potřebuje si půjčit další peníze, aby měl z čeho platit své léky, které mu kvapem docházejí. Bez léků bude častěji upadat do bezvědomí. A nejen to. Než se tedy Benedikt ukáže v ordinaci svého lékaře, potřebuje úvěr na léky.

„V jaké věci vám mohu být nápomocen?“ zeptá se ho pozitivně naladěný bankéř. Nejspíš mu předchozí klient kývl na produkt, k jehož koupi jej přesvědčil. Na svém stole má položený pouze hrnek s geneticky upravenou kávou. Na pobočce nejsou počítače, počítači jsou bankéři. Počítačem je i Benedikt, neboť i on v sobě má čínskou technologii SuanPchan[1]. Benedikt se se SuanPchanem dokonce i narodil, neboť jeho rodiče už technologii v sobě měli. Naproti tomu bankéř SuanPchan získal tak, že prošel genovou terapií. Lidé se SuanPchanem nepotřebují elektroniku k tomu, aby se s někým domluvili nebo si přečetli elektronickou knihu. Díky SuanPchanu prošlo i bankovnictví velkou změnou. Mnohé záležitosti lze vyřídit pouhou myšlenkou. Takže pokud se klient zajímá o nejvýhodnější spořicí účet, tak stačí pečlivě zformulovat dotaz a okamžitě disponuje znalostmi o momentálně nejvýhodnějším spořicím účtu, který si může okamžitě založit pouhou myšlenkou a v mžiku si na něj převést peníze. Funguje to i při žádostech o úvěr, ale může se stát, že klientovo přání banka neschválí (či nezamítne) okamžitě, ale vyzve ho, aby navštívil nejbližší pobočku.

A proto je Benedikt v bance. Bankéř se ho optal na důvod návštěvy jen ze slušnosti, už při pohledu na Benedikta mu hlavou proběhl klientův profil, a proto je perfektně obeznámen se situací.

„Mám rozjednanou žádost o úvěr,“ poví Benedikt.

„Ach, ano,“ bankéř pokračuje ve zdvořilé habaďůře. „Centrála si vyžádala několik doplňujících informací, ke kterým se ze zákona nemůžeme dostat, pokud se klient osobně nedostaví. Je mi líto, že vás zdržujeme,“ omlouvá se.

„Vaše centrála se nejspíš dozvěděla, že mám zdravotní obtíže,“ Benediktův výraz je jako písek, který je plný výmolů a rýh, pak jej ovšem vyhladí vánek a po kazech na kráse není vidu. Jenomže uvolněný úsměv mu dlouho nevydrží.

Bankéř hraje rozhořčení. „Mohu vás ujistit, že k něčemu podobnému nemůže dojít. Nemáme přístup k natolik diskrétním informacím našich klientů.“

„Netvrdím, že musíte mít přímo přístup ke zdravotním kartám.“ Benedikt se nechce nechat obalamutit. Je totiž přesvědčený, že za umístěním bankovních poboček do nemocnic stojí snaha o špiclování klientů, přičemž se banky dozvídají, jaká nemocniční oddělení klienti navštěvují. Benedikt měl tu smůlu, že poslední dobou hojně navštěvoval neurologické oddělení. V době elektronických peněz, kdy v Euro-Ruské unii není v oběhu jediný hmotný rubl či kopějka, je přítomnost kamer na pobočkách neopodstatněná. Benedikt je přesvědčen, že kamery u dveří poboček jsou namířeny na nemocniční chodbu, aby dokázaly rozpoznat klienty a případně vydedukovat, kam se chodí léčit.

„Chápu, že v případě bank je snadné uvěřit konspiracím, ale věřte mi, že banka zohledňuje mnohá kritéria, na jejichž základě je úvěr schválen, anebo zamítnut. V případech, kdy klientova úvěrová angažovanost překročí určitou výši, je vyžadována klientova návštěva na pobočce. To aby mohla být zadána další data potřebná ke schvalovacímu procesu o další úvěr. Centrála vás prosí o jednorázové nahlédnutí do zdravotního registru, aby do schvalovacího procesu mohlo být zadáno vaše zdravotní skóre. V této úrovni registru je zachována diskrétnost, takže se jako banka dozvíme jen koeficient, bez jakékoliv diagnózy. Máme váš souhlas k jednorázovému nahlédnutí do zdravotního registru?“

Benediktova několikatýdenní úzkost překračuje práh agrese, nejraději by třískl do stolu a je škoda, že nemá sílu mýtického titána, jelikož by tuze rád koukal, jak by se deska stolu rozšklebila do prasklin. Bez peněz nedokáže uhradit potřebné medikamenty. Je v nouzi jako ještě nikdy. Pokud mu kdy chyběly peníze, tak šlo o případy, kdy jako student neměl na zaplacení nájmu nebo potřeboval rozeběhnout své podnikání. Když se mu roky po studiích podařilo neživořit na dluh, dostal kopanec od života, který udělal vichr v jeho účetnictví. Zatracená nemoc! „Jsem dlouholetý klient,“ začíná po promnutí čela.

„Bez vašeho souhlasu nemůžu pokračovat ve schvalovacím procesu,“ utíná ho bankéř.

„Podívejte se,“ Benedikt se nenechává odbýt. Krotí se, aby mu jednu nevrazil.

Bankéř nevrní zrovna blahem z dalšího klienta, co nedokáže pochopit, že proces je proces a požadavek centrály prostě neobejde. „Pochopte, nic s tím nenaděláme. Pokud chcete znát odpověď, zda vám půjčíme peníze, potřebuji váš souhlas.“

„Co kdybych tento rozhovor nasdílel na internet?“ snaží se zachovat klid typický pro staroanglického gentlemana. Nelíbí se mu bankéřovo chování, které shledává povýšeným.

„Což je ve smluvních podmínkách mezi námi, jako bankou, a vámi, jako klientem, zapovězeno pod pohrůžkou sankcí a zhoršení vašeho koeficientu v registru dlužníků, což by ohrozilo vaše šance při schvalovacím procesu u jiného bankovního ústavu.“

***

Benedikt stojí na eskalátoru, který míří k nástupišti metra. Nedovede si představit, jak dlouho ještě vydrží ty příšerné návaly tísně. Špatná ekonomická situace se s ním táhne pár měsíců a zhoršuje mu zdraví. Pokud se nedovede dlouhodobě hodit do klidu, hrozí mu markantní změna životní úrovně, přičemž se stane závislý na cizí pomoci. Kterou si ovšem nebude moci dovolit. Souhlas k nahlédnutí do zdravotního registru bankéřovi nedal. Pokud by ho dal a banka by nahlédla do registru, nedostane úvěr ani náhodou. Zbývá jediná možnost. Musí se dostat do Thonisu!

Bělostně čisté nástupiště metra je od kolejišť odděleno bezpečnostními stěnami, které jsou po odbavení vlakových souprav zavřené a promítá se na nich záznam inaugurace českomoravské prezidentky Hany Phanové, jejíž předci přišli ze severního Vietnamu do tehdejší České republiky v devadesátých letech jednadvacátého století. Haně Phanové se podařilo obhájit mandát a začíná její druhé funkční období. Na bezpečnostních stěnách se střídají virtuoprojekce s gratulujícími hlavami členských států Euro-Ruské unie. Prezident Ruské federace, Andrej Pavlovič Adamov, má za sebou katedrálu svatého Víta, před níž promlouvá k lidem, kteří se na inauguraci přišli podívat. V době SuanPchanu není potřeba mít reportéry v terénu, každý člověk se SuanPchanem může zastat funkci reportéra a kamery jenom tím, že je očitým svědkem události a zážitek nasdílí na internet. Co vidí a slyší, to vše může nahrát na internet. Zpravodajské skupiny pak jenom surfují po internetu a vybírají nejzajímavější záběry pro své informační kanály.

Ruský prezident má charismatický projev vyvolávající dojem silného a rozvážného vůdce. „Gratuluji českomoravskému lidu, že se nenechal zmást nečistými praktikami politických oponentů prezidentky Phanové a zvolil si záruku slušnosti, bratrství a stability. Na těchto základech stojí společenství národů – které nesešlo z cesty jako zbytek Evropy a nevzdalo myšlenku integrace – a na sutinách původní myšlenky Evropské unie znovunastolilo důstojnost a solidaritu od Aše po Anadyr. Je důležité, abychom měli na paměti, že nejde o samozřejmost, ale o výsadu, kterou si musíme zasloužit. Poučením nám je minulost. Druhou polovinu jednadvacátého století (nejen) Evropu rozvrátily etnicko-sociální konflikty mající základy v kolabující světové ekonomice, mocenských ambicích některých států a následných válkách o zdroje. Města hořela. Populace ničily biologické útoky. Stanná práva nepomohla zažehnat občanské války. Mezikontinentální spojenectví přestala mít opodstatnění, když se cesty spojenců rozcházely a armády sotva uchránily pořádek ve svých vlastních státech. Zkostnatělý Evropský parlament v Bruselu nebyl dostatečně připravený na dramatické demografické změny způsobené válečnými utečenci a tyto změny explodovaly do dalších fatálních rozbrojů. V těch chvílích Evropský parlament nereagoval podle skutečných potřeb jednotlivých států, a to zapříčinilo devastaci Evropy. V druhé polovině třiadvacátého století existuje na základech Evropské unie hned pět spojeneckých unií: Vatikánský pakt, Euro-Kanadská dohoda, Kalmarská unie, Osmanská říše, a konečně Euro-Ruská unie. Chaos trval skoro dvě stě let, než na planetě zavládla naděje v důvěru mezi sousedy. Ale jak jsem říkal, nejde o nic samozřejmého, jedná se o výsadu, kterou musí každý z nás ochraňovat. A na nás politicích je, abychom nezapomněli na minulost a poslouchali své spoluobčany. Prezidentka Phanová je tou ctnostnou osobou, která ctí zásady našeho společenství, a takové lidi potřebujeme, abychom opět nespadli do bahna chaosu. Ještě jednou gratuluji prezidentce Haně Phanové a gratuluji Republice Čechy a Morava. Ruský lid je s vámi,“ ukončí svou rozvážnou řeč ruský prezident, který poslední větou připomíná, že právě Rusko před sto lety úspěšně a nákladně intervenovalo ve východní a střední Evropě, díky čemuž se tento region po dosazení loutkových vlád postupně stabilizoval.

Svět třiadvacátého století vznikl na sutinách předluženého světa, jejž nedostatek nerostných surovin uvrhl do divokého předindustriálního období, během něhož armády nedokázaly intervenovat na území daleko za svými hranicemi. Let stíhacího letounu nebo nastartování tanku byly najednou vzácnější. Největší výhodu měly země, které do svých armád zakomponovaly stroje na alternativní pohony. Ale i tyto prvotní výhody převrátily vzhůru nohama vzpoury a štěpení dříve jednotných armád, vždyť samotné USA jsou dnes rozděleny na Spojené státy americké, Konfederaci a Texas podporovaný Latinskoamerickou revolucí.

Dnešní koalice chrání nejvyspělejší drony křižující oblohu. Pohánějí je solární kolektory a dokážou fungovat desítky let, oproti svým „prehistorickým“ předchůdcům mají vysloveně zakázáno přelétat hranice koalic. Fungují pouze jako dozorci svého vzdušného prostoru. Případné překročení hranic je trestáno eliminací stroje a politickým popotahováním, případně sankcemi. Politické rošády mezi sousedy mohou vyústit až v masivní vzdušné souboje, které by si i na povrchu vyžádaly lidské oběti. V dnešní době, kdy se dokážou koalice navzájem zničit hrozivě vyzbrojenými drony, není možno intervenovat masivními přesuny pozemních vojsk, ty nejsou v podstatě proveditelné, aniž by do toho nemohli zasáhnout spojenci napadené strany.

Poslední masivní intervencí byla ruská angažovanost ve východní a střední Evropě, které dokázali Rusové za masivního přispění dronů dobýt pomocí obrovského pěšího vojska, jež mimo jiné přemisťovali po železnici za pomoci parních lokomotiv.

***

Prezidenta Ruské federace vystřídá vlajka Euro-Ruské unie, která je nástupnickou vlajkou EU, jen s tím rozdílem, že uprostřed kruhu hvězd je hvězda odkazující na Rusko.

Jakmile se před Benediktem otevřou dveře ochranné stěny a lidé vyjdou ven, zoufale vyrazí k vagónu soupravy metra. Dav se nedočkavě dere do vagónu, Benedikt se nad nezdvořilým spěchem ušklíbne. Cukne sebou, když mu někdo podstrčí papírek do dlaně. Uvnitř vagónu si papírek pozorně prohlédne. Je na něm přístupové heslo. Zvedne hlavu a v přecpaném vagónu hledá zainteresovanou osobu. Souprava zastavuje na zastávce jménem Thonis. Ještě v první třetině jednadvacátého století se zastávka jmenovala Anděl. Zastávka je pod městskou částí rozkládající se na původní rozloze vypáleného a zaplaveného Smíchova. Většina dveří vagónů zůstává zavřená, otevřou se jen dveře zadního vagónu, který je určen pro obyvatele samosprávného Thonisu. V Praze není výstavnější zastávky metra než té pod Thonisem. Sochy bohyně Hathor s kraví hlavou stojí po celé délce širokého peronu. Hieroglyfy jsou na stěnách v nadživotní velikosti a vyprávějí o thoniském blahobytu a reklamní spoty na virtuoprojekcích („hologramech“, které vidí jen lidé se SuanPchanem) motivují diváky, aby neváhali a svou pílí dosáhli bydlení v nejprestižnější části Prahy, potažmo celé pětimiliónové Republiky Čechy a Morava. Na žádném jiném pražském nástupišti metra nejsou k nalezení fontány ani palmy, samotné metro působí jako náramná destinace k dovolené.

Reklamní sdělení ze spotů na peronu se automaticky přehrají do myslí cestujících, kteří nemají přístup do Thonisu. „Získání thoniského podmíněného pobytu je závislé na věrnostním programu,“ říká ženský (či mužský hlas) v rodném jazyce posluchače. „Čím více nakupuješ u celostátních kněžských organizací tvých oblíbených staroegyptských bohů a čím více svou víru v bohy dáváš najevo před lidmi, tím se ti zvyšuje šance dostat se do slosování o podmíněný pobyt v Thonisu! Podmíněným pobytem to přitom nemusí končit, může se ti poštěstit a vyhraješ trvalý pobyt, a staneš se tak trvalým občanem Thonisu!“ vábí ženský (či mužský) hlas. Trvalý pobyt je pouze pro určitý okruh obyvatel Thonisu, nejvíce mezi ně patří potomci smíchovského egyptského ghetta. Trvalé občanství může člověk získat i za zásluhy pro Thonis. Každopádně je nutné pamatovat, že při podmíněném pobytu je stále potřeba využívat věrnostního programu a nepřestávat soutěžit a nakupovat, jinak povolení k podmíněnému pobytu propadá.

To všechno už Benedikt ví, nejede tudy poprvé.

Snívá o bydlení v Thonisu. Hnacím motorem mu je vidina kvalitnějšího a mnohem dostupnějšího zdravotnictví, tudíž by se jeho nemoci konečně dostala náležitá péče. S rodinou se snaží zúčastňovat co nejvíce spotřebitelských soutěží, aby jim výhra pobytu neunikla. Zatím nezbývá než ve výhru věřit, nezbývá než nakupovat pořád dokola.

Přepadá ho pocit zmaru, každé projetí stanicí Thonis mu připomíná, že se dosud nepohnul z místa a pořád trčí tam, kde nechce být. Sedá si na uvolněné místo. Na další zastávce vagón prořídne. Naproti sedí nezajímavá dívka, která prstem ukáže k lístku, který Benedikt pořád drží v ruce. Dívka si nenápadně přejede prstem kousek po vnitřním stehně.

Benedikt se snaží odolat, ale hlavu má pohmožděnou existenčními problémy, až odpírání přesune do přihrádky „ztráty, nálezy“ a pozorně si přečte heslo. Po příkazu k propojení nakrátko zavře oči. Teď si o dost vyzývavější dívka vykasá sukni až k pasu. Kalhotky rozhodně nemá a lesknoucí se výhled vybízí k interakci. Z takovéto dálky by to za normálních okolností nemělo být možné, ale přes všechny ty pachy spolucestujících mu nos dráždí vyzývavá vůně. Benedikt neotálí a už se jí beze stop studu ukazuje. Někteří spolucestující o něj zavadí pohledem, ale dlouho se u něj nezdrží. Jiní zase sedí bez zjevných známek zájmu o okolí, krátí si čas konzumací obsahu, který si vybrali na internetu, jedni jsou například napojeni na sdílené vysílání hokejistů, takže prožívají bezprostřední zážitek ze hry hokeje – vidí očima hokejistů. Benedikt dávno přejel zastávku, na které chtěl vystoupit, ale pohled na dívku pracující na svém rozkroku je pro něj rozumným argumentem, proč mít zpoždění. Nahá dívka nelení a chytá se madla nad ním. Pak už následuje dřina, u které se zapovídá ticho. Na zádech jí vypučí velká růžová ptačí křídla. Benediktův orgasmus odmění plivancem do obličeje a pořádnou fackou.

Pak ho jako smyslu zbavená líbá, jenže k Benediktově nevoli přestane, sleze z něj a obkročmo si klekne přes tuláka a vyšpuleným zadkem vyzve Benedikta k pokračování. Benediktovi je při pohledu na tuláka zle, ale nakonec se přemůže a pokračuje. Nepřestává dorážet, dokud dívka nedosáhne orgasmu. Celá rozjívená máchne křídly a obletí ho, aby se snesla za jeho zády a rukou hmátla po penisu. Dívka se mezi nohama změní v muže a vztyčeným údem dloubne Benedikta do zadku. Ten vyjekne a okamžitě se odpojí z virtuální reality – takzvaného viranosexu. Viranosex slouží výhradně k anonymním sexuálním povyražením.

Benedikta po odpojení překvapí muž středních let sedící vedle něho. Na klíně má pražského krysaříka. Muž nepokrytě pozoruje jeho doznívající erekci. Benediktovi je studno, rychle se zvedá s rukama zakrývajícíma poklopec a odchází na druhý konec vagónu. Nezajímavá dívka netají svou nevoli a s Benediktem se rozloučí se vztyčeným prostředníčkem.

Jakmile souprava metra zastaví, Benedikt urychleně vystoupí. Proč se opět nechal zlákat? Občas se stane, že se v metru vyskytnou lidé, co někomu podarují lísteček s heslem, díky kterému se připojí k soukromému viranosexu a vše následující se odehraje pouze v rovině soukromí jejich myšlenek, takže celý sexuální výstup ve vagónu nikdo neviděl a nikdy neuvidí. Ale je zřejmé, že vzrušení je znát, i když se nejedná o fyzický akt. Benedikt doufá, že chlápek nenasdílí jeho erekci na internet. Ke strachu o své zdraví se přidává i strach o svou pověst. Přitom si nemá v reálném sexu, na co stěžovat, jenomže občas neodolá pozlátku adrenalinové zábavy. Zvlášť v psychicky vypjatých situacích. Prožívat něčí nasdílený sex na internetu je zajímavá zkušenost, ale časem člověku stejně otrne, proto pak hledá větší extrém a tím je viranosex, při kterém se ovšem může stát, že spolucestující ze stavu poklopce pochopí, čemu se muž zrovna oddává. Ženám se v jistých situacích holt lépe existuje.

Benedikta znechucuje, že ke vší škodě ještě natrefil na perverzní hovado.

***

Slunce nemravně pálí.

Kdyby tak s rodinou vyhráli pobyt v Thonisu, nemusel by se nadále prodávat, s touto myšlenkou zastavuje před Knižním ateliérem paní Teje se starožitným vývěsním štítem. Původně byla novorenezanční třípatrová stavba z roku 1902 vystavěna na základech tovární haly na mlýnské stroje a sloužila jako vinohradská tržnice, v pozdějších letech měla pro Prahu – Vinohrady funkci obchodního domu, později funkci prodejní galerie s nábytkem, výstavní síně, kasína a ještě před sto lety zde sídlilo ústředí vinohradské domobrany. Dnes tu Pražané najdou antikvariát.

Benedikt závidí odmítačům, kteří mohou zapomínat. Pokud jednou potvrdíte účast na jakékoliv sešlosti a máte SuanPchan, tak si na termín pokaždé zavčasu vzpomenete. Účast může samozřejmě ještě stornovat, ale za zklamání Teje mu to nestojí. Dveře se před ním rozestoupí, protože ho vyhodnotí jako pozvaného návštěvníka. Uniformovaní pracovníci ostrahy ho pozdraví mírnou úklonou hlavy. Klimatizovaný interiér je inspirován tím, který zde byl v dobách prodejní galerie s designovým nábytkem, to bylo před více než dvěma sty lety. Dnes tu ovšem nejsou výlohy oddělující prodejny. Knižní ateliér paní Teje víc než antikvariát připomíná výstavní síň, zvlášť hodnotné svazky jsou uvnitř vitrín, jiné jsou volně k prolistování na podstavcích. Benedikt vyběhne schody z bílého kamene a přelétne očima vzdušný prostor osvětlený přirozeným světlem přicházejícím skrze sklo-ocelovou střešní konstrukci. V kavárně uprostřed haly lidé upíjejí své nápoje, ale sběratelé častěji utvářejí různorodé hloučky u knih. Na banket se dostavila celá řada známých i nevýrazných sběratelů knih, ne všichni přitom vyvolávají dojem potřebné solventnosti. V době SuanPchanu jsou papírové knihy nepotřebné, a proto jsou ty starožitné obzvlášť ceněné. Knihy vytištěné před dvacátým stoletím mohou mít hodnotu desítek miliónů rublů. Od druhé poloviny jednadvacátého století zažilo původní území České republiky tři vlny pálení knih, ať už šlo o náboženskou či ryze politickou agresi, knihovny hořely a nepohodlná nakladatelství vylétávala do luftu. Dokonce i vyslovený brak z dvacátého století by dnes měl cenu stovek tisíc rublů, pokud by se ovšem dochoval. Kvalita papírů nebyla totiž od dvacátého století kdovíjaká.

Benedikt prochází kolem regálu, ve kterém jsou knihy vystaveny tak, aby šly vidět přední obálky. Pětatřicetiletá japonská Češka hovoří se solidně působícím starším pánem v bílých rukavičkách. Její předci přišli z Japonska v půlce jednadvacátého století, aby zde pracovali pro českou filiálku japonského koncernu. Ženina usměvavá tvář je sebevědomě veselá a spolu s tělem působí mnohem mladším dojmem. Se starším pánem upíjí vinný střik a pozvolna dojdou k podstavci, pod jehož neprůstřelným sklem je první vydání Drákuly Brama Stokera. Původně měla novorenezanční budova okna i v přízemí, ale ta jsou z bezpečnostních důvodů zazděná. Krom řady bezpečnostních prvků je Knižní ateliér paní Teje pojištěný na dva a tři čtvrtě biliónu rublů. Knižní ateliér doposud nikdo nevykradl, snad i proto, že mezi bezpečnostními prvky je i nanoprach, který dokáže ulpět na nepovolané osobě, čímž vytvoří neviditelný krunýř a zloděje dokonale znehybní.

„Už jsem ani nedoufala.“ O půl hlavy kratší Asiatka jde Benediktovi naproti.

„Ahoj, Teje. Banket se jeví náramně.“ Políbí svou mladistvě vypadající ženu. Kostýmek sice lichotí štíhlému tělu, ale víc by uvítal, kdyby si mohl připomenout, co nosívá pod ním. Teje se zašklebí, když jí svou úvahu pošle jako MM (myšlenkový mail). Ale s čím se jí už nesvěří, jsou výčitky svědomí. Teje si nezaslouží, aby za jejími zády dělal nemorální ohavnosti, Benedikt požádá číšníka přes MM o víno, neboť si naléhavě potřebuje otupit mozek.

Výhoda komunikace pomocí MM spočívá v její přirozenosti. Šlechtic nemá šanci vypozorovat konverzaci, do které není zapojen. Kdokoliv přijme MM, tak se mu v mysli vzkaz přehraje stejně přirozeně, jako když jej napadne myšlenka.

„Kníže, můj manžel Benedikt. Benedikte, kníže Hans Karel XIII. z Lichtenštejna,“ pokyne směrem ke šlechtici.

Muži si podají ruce, Benedikta přitom štve, že se kníže neobtěžuje sundat bílou rukavičku. Chtě nechtě nezdvořilost překousne. Se svým staroanglickým vystupováním je vyrovnaným diskutérem pro šlechtice, na kterého se společensky usměje a podívá se na Drákulu. „Živě si pamatuji, když jsem v této knize listoval. Majorita lidí ani neví, k jakému intimnímu splynutí dochází mezi čtenářem a knihou, když oči prolétávají nad tištěným písmem. Každá kniha jinak váží, za ta staletí načichla jinými vůněmi a zažila různé zacházení, a přesto všechny knihy spojuje kouzlo romantiky mezi dvěma hmotami, masem čtenáře a vlákny papíru knihy.“

„No právě…,“ přisvědčí kníže. „Dnešní elektronické knihy nás balamutí, navozují dojem, že čteme ze stránky knihy, leč chybí tomu to, co jste tak pěkně popsal. Elektronické knihy obracíme myšlenkou, myšlenkou rozhodneme, co budeme číst, jenomže elektronická kniha nenahradí knihu podmanivě kyprých tvarů.“

Benedikt přikyvuje. „Na druhou stranu, mají dnešní spisovatelé mnohem větší provize. Když existovala nakladatelství, byli mnohdy vzati na hůl,“ v jeho projevu je znát lehká povýšenost typická pro staroanglického šlechtice.

„Ale koneckonců je tomu příkoří šmytec, vždyť staletí nato máme jako sběratelé možnost ocenit jejich díla, jak si po právu zaslouží. Tři milióny rublů za Drákulu,“ usměje se spokojeně kníže.

„Škoda, že Stoker z toho nic neuvidí. Zdá se mi nespravedlivé, že na začátku jednadvacátého století mohl dostat spisovatel v naší zemi snad osm procent z prodeje knihy. Třicet osm procent přitom inkasovala distribuce. Ať už je čtení e-knih neromantické, tak dává spisovateli možnost si mnohem více vydělat, vždyť je to nakonec jenom on, kdo knize investoval měsíce času, mnohdy řadu let. Přitom než se proslaví, tak svá díla tvoří o svém volnu, po konci pracovních a domácích povinností. Dnes nakladatelství neexistují, nejsou to ona, kdo určují, které knihy spatří světlo světa, ale autoři jdou přímo s kůží na elektronický trh a jsou to právě čtenáři, kteří určují, kdo má talent. Víte, líbí se mi, že si můžu vybrat knihu napsanou v dialektu, ve kterém mluví zlomek světové populace, ale díky automatickému překladu dokážu knihu přečíst v češtině. Dříve existovali překladatelé, víc jim ovšem vynášelo, když překládali technickou dokumentaci než knihy, u kterých museli zanechat kus sebe, protože se nepřekládá slovo od slova, ale je nutné text interpretovat významově.“

„Čeho jste tedy příznivcem?“ optá se ho blahosklonně kníže ztrácející trpělivost s filozofujícím žvanilem.

Teje skrze MM sdělí Benediktovi, ať to se spekulacemi nad užitkem dávno mrtvému autorovi nepřehání, knížete přece jen zajímá investiční příležitost.

„Spravedlivější mi přijde dnešní knižní trh, ale dáte mi jistě za pravdu, že nejlépe si text užijete se sklenkou kvalitního alkoholu, musíte sedět v pohodlném křesle a v rukou vám nesmí chybět hmotný kus historie.“ Pohledem se vrátí zpátky k Drákulovi. Jako chlapec knihu hltal v elektronické formě, ale až v dospělosti dostal příležitost si ji přečíst s chirurgickými rukavicemi v místnosti s ochranným klimatem a takříkajíc naživo.

„Čím se vlastně živíte?“ optá se ho kníže Hans Karel XIII. z Lichtenštejna ze slušnosti. Informaci si zjistil už při stisku ruky, ale je zdvořilejší začínat téma otázkou než hrubě dávat znát, že během rozhovoru surfujete po internetu. Cíl své otázky vyhodnotil už před vyřčením jako poklesek vůči pohostinnosti hostitelky, ale nedokáže si odpustit ukázat, kdo má navrch, jeho postavení mu to přece dovoluje – v podstatě ovládá polovinu státu, a to Moravu. Oproti Benediktovi je kníže věhlasným sběratelem starožitností a dle svého neskromného názoru rozumí problematice starožitností lépe, než jí kdy bude rozumět Benedikt. Kníže je povahy vztahovačné a vůbec nejraději má intelektuální převahu, aby také ne, když zaplatil za nejdražší verzi SuanPchanu, která je ještě dostupná pro běžné spotřebitele. Každé filozofování, u něhož je přítomen, vyhodnocuje jako zákeřnou hru na kočku a na myš, přičemž mu rozum velí, aby ukázal, že myší rozhodně není on.

„Promiňte, že jsem vpadla uprostřed diskuze,“ vyruší je dvacetiletá Nefertiti. Rodičům oplatí vřelý úsměv a knížeti adresuje jeho nepodbízivou formální verzi. Výškou je podobná Teje, až na to, že oproti matce nemá asijské rysy. Nefertitinu dlouhou černou paruku s ofinou zdobí čelenka napodobující staroegyptský šperk. Na pravé tváři má pihu. V podpaží drží složený bílý slunečník. Její jméno ve starověké egyptštině znamená kráska, která přišla. Pro potvrzení významu není potřeba sáhodlouze polemizovat, zdalipak svým příchodem vzbudila v knížeti zájem. Nefertitina štíhlá postava s prsy velikosti 55F má na staroegyptský outfit nezvykle světlou pokožku, kterou chrání přiléhavé bílé šaty s UV ochranou. Šaty sahají až ke kotníkům a průsvitné rukávy zakrývají světlé paže a lokty. Ruce si venku chrání rukavičkami s UV ochranou. Staroegyptská móda se neobejde bez opálení, proto bledá Nefertiti působí jako křehké zjevení, je nepřehlédnutelná.

Kníže nedává znát, že jej mrzí, že s ní na internetu nenašel žádný pornografický materiál. Docela by se rád dostal na kloub těm velkým ňadrům. Jakpak asi vypadají? Třeba se mu jednou poštěstí. „Právě jsme srovnávali situaci současných a minulých spisovatelů. Jak se k věci stavíte vy?“ Zdá se být více zapálený do konverzace, než tomu bylo při hovoru s Benediktem. „Je spisovatelům lépe teď, anebo měli lepší pozici za doby tištěných knih?“

Nefertiti nepatří mezi nadšené upovídance. Ze všeho nejraději mluvívá se svou rodinou, ale k ostatním lidem je nedůvěřivě odtažitá a nerada s nimi plýtvá slovy. Nefertiti chce knížeti odpovědět stručně, ale prohraje vnitřní boj: loajalita k matce ji nutí neodsekávat významnému zákazníkovi – jak by si tuze přála – a přes vnitřní nepohodlí se nutí nezklamat matku. Všechny krom rodiny chápe jako kulisu, nerada s lidmi mluvívá, ale jejich existence vytváří místům atmosféru. Nefertiti baží po bydlení v Thonisu, avšak bez lidí ve staroegyptském oblečení by Thonis byl ochuzen o tu správnou atmosféru.

Nadechne se a proti srsti se zhostí role správné dcery. „E-knihu můžu zakoupit ve zlomku myšlenky, uloží se mi v hlavě a mám k ní kdykoliv přístup, čtecí plochu si díky virtuoprojekci vytvořím ve vzduchu před sebou, anebo i na krabici od vloček, pokud chci mít pocit, že držím hmotnou knihu. E-knihu si můžu i za úplatu zálohovat na cloudu.“ Bezelstně si narovná ztuhlá záda pohybem rameny dozadu, prsa šťouchnou do vzduchu. „Pro čtenáře jako takového je pro mě e-kniha pohodlná. Jestli dostane spisovatel za svou práci náležitě zaplaceno z mých peněz, než jak tomu bylo v minulosti, neřeším, dneska je norma, že za svou práci dostane spravedlivý podíl. Jako člověku, kterému lahodí estetično, mi dělá dobře, když se mohu pohybovat mezi zhmotnělými knihami.“ Očima obsáhne prostor knižního ateliéru s hraným svěžím elánem. Dělat dojem ji vyčerpává. „Snad za to může zvědavost, která mě žene třeba do obrazáren. Papírové knihy jsou krásné a čtení z nich je dobrodružství, zvlášť když jsou některá slova vybledlá. Ale bohužel, dneska se masivně na papír netiskne, tak nevím, zda má smysl nad tím hodiny hořekovat. Dnes je vysoce kvalitní papír pouze jedním z mnoha zálohovacích médií, aby si generace po nás v případě dalšího technologického úpadku nemyslely, že jsme žili na stromech.“

Mohlo by se zdát, že mezi sebou hovoří nezvykle strojeně a až přespříliš květnatě. Dávno před érou SuanPchanu se lidé vymezovali vůči ostatním způsobem vyjadřování a ti inteligentnější měli vždycky přece jen lepší vyjadřovací schopnosti s bohatší slovní zásobou. Proto nepřekvapí, že pokud mají lidé se SuanPchanem možnost působit inteligentněji na své okolí, tak si rádi připlatí za vyjadřovací znalostní balíček.

Nefertitin MM Benediktovi: Neměli bychom tu mít dlouhého stání, od dobře informovaného zdroje vím, kde se za dvě hodiny koná spotřebitelská soutěž bohyně Hathor. Je to půl hodiny odsud, takže fůra času, abychom se zbavili aristokratického nadšence do lolitek.

Benediktův MM: Nabokovově Lolitě bylo dvanáct, tobě už táhne na třicet.

Dvacetiletá Nefertiti položí ruku na otcovo rameno a ve chvíli, kdy kníže přikývne směrem ke starším dámám, ho zmáčkne, až Benedikt sykne.

Nefertiti letmo pohlédne na Stokerova Drákulu, načež vysloví svou čtenářskou touhu. „Škoda, že se nedochoval exemplář Stokerova Klenotu sedmi hvězd. Ale naděje mě neopouští, je zřejmé, že sběratelé nezveřejňují celý obsah svých sbírek, takže kdo ví, třeba si Klenot sedmi hvězd jednou přečtu.“ Nefertiti snad nikdy neomrzí témata spjatá s knihami. Když už má mluvit s lidmi, je ráda, když je řeč zrovna o knihách nebo o starožitných časopisech vědeckého rázu. Proto ukazuje k zasklenému podstavci se speciálním vydáním National Geographic ze září roku 2008. Když skupinka k podstavci dojde, pustí se do vysvětlování. „Aby se zastavilo stárnutí papírů, je každá z křehkých a zežloutlých stránek zapuštěná do syntetického ochranného obalu. Časopis je nadobro uvězněn v průhledné krychli, aby si i další generace nadšenců mohly v eNGéčku listovat. K obracení stránek přitom slouží malá robotická ručka. Toto zvláštní vydání je věnováno starověkému Egyptu.“ Nad krychlí s časopisem se objeví virtuoprojekce s obsahem. „Článek z roku 1923 pojednává o historickém okamžiku, kdy Howard Carter v Tutanchamonově hrobce proboural poslední zapečetěné dveře, za kterými se nakonec nacházel sarkofág. Reportér Maynard Owen Williams patřil mezi první žurnalisty, kteří mohli vyfotit okamžiky archeologického triumfu. Osobně se mi líbí tato fotografie,“ robotická ručka reaguje na Nefertitin MM a ohleduplně nalistuje na poslední stránku článku s černobílou fotografií Tutanchamonova sandálu.

„Musím se přiznat, že mámě příliš nepřeji, aby se jí podařilo tento skvost prodat, ráda bych se na něj chodívala koukat i nadále.“ Usměje se zasněně a opět si protáhne ztuhlá záda.

Tejenin MM k Nefertiti: Už si proboha neprotahuj záda, ještě chybělo, aby ses zvedla na špičky jako „holčička“.

Nefertiti MM nasdílí s Benediktem a matce odpoví: Máš pravdu, když to uděláš před taťuldou, jsem ráda, že neumím číst vaše myšlenky.

Benedikt s oběma nasdílí třísekundový animovaný skeč, kde dceru nakopne do nastaveného zadku.

Teje s nimi nasdílí, jak vykopnutou Nefertiti srazí k zemi obří plácačkou na mouchy.

„Touto dobou musí být na lednickém zámku překrásně,“ Teje změní téma.

„Milerád vás provedu po jeho zahradách,“ slibuje kníže. V jeho pěti letech získali Lichtenštejnové zámek Lednice zpátky.

„Velmi byste nás poctil,“ poděkuje vemlouvavě Teje. Nefertiti se donutí k zúčastněnému výrazu oceňujícímu nabídku knížete (kterou by snad v Nefertitině nepřítomnosti ani nenavrhl), raději by přitom postávala na druhé straně haly u podstavce s druhým dílem komiksové série Transmetropolitan, jehož podtitul nese název Život je pes. Dochoval se jen proto, že každá ze stránek je zalisována do ochranné fólie. Nemůže se vynadívat na kresbu Daricka Robertsona. Baví ji jeho mistrná schopnost ztvárňovat celou řadu hysterických grimas. Darick je skvělý!

Vedle prostoru kavárny začne zpívat dětský sbor moravské lidovky. Jen čtvrtina dětí v krojích je bílé pleti.

Nefertiti na půl ucha zaznamená, jak Teje knížeti navrhuje prohlídku budovy. „Věděl jste, že jsem při rekonstrukci nechala pár místností netknutých? Chtěla jsem je zachovat jako upomínku na dobu, kdy zde sídlila vinohradská domobrana. Provedu vás po zbrojnici, samozřejmě s maketami, také vám ukážu kancelář velitele domobrany a výslechovou místnost.“

Kníže souhlasí. Všichni zatleskají dětskému sboru. „Půjdete s námi?“ otáže se po potlesku kníže Benedikta a Nefertiti, ale víc ho zajímá účast Nefertiti.

„Musíme vás, kníže, zklamat, s otcem máme neodkladné zařizování.“ Nutí se na šlechtice vřeleji usmát, mimickým svalům se ovšem příliš nechce. Aby se jí člověk dostal do přízně, potřebuje čas, nemá v povaze rozhazovat kamarádství na všechny strany, jako když sypete zrní slepicím. Proto se ostatně stává, že ji pokládají za chladnou. Na druhou stranu chodí po ulici sebevědomě a s úsměvem na rtech, a to vlastně proto, že s nikým nemusí tlachat.

Knížeti steče úsměv do opovržení. Za tou změnou nestojí Nefertitino odmítnutí. Na scéně se totiž objevuje osoba, jejíž existence knížete irituje k nepříčetnosti. Teje už drahnou chvíli počítá s tím, že se jí nepovede, aby se ti dva na banketu nepotkali. „Slyšel jsem, že jsi to dotáhl na vrchního písaře. Měl jsi vždycky vyšší cíle než předpoklady,“ provokuje kníže nově příchozího.

Vrchní písař Ptahšepses si i v pokročilém věku zachoval svalnatou postavu. Potomek egyptských imigrantů má krátké vlasy, oční linky, sandále, světle modrou skládanou suknici a halenu bez límečku s plisovanými rukávy. Thoniský politik Ptahšepses má oproti knížeti přívětivější entrée. Jenže Teje za Ptahšepsesovou dobrosrdečností vidí zákeřnost. „Snad si to tu ještě všechno nerozebral,“ popíchne Ptahšepses knížete. „Paní Teje,“ rozpřáhne ruce. „My, drobní sběratelé, sbírající knihy z vášně, nemáme šanci přebít Lichtenštejny požívající nespravedlivé výhody, a to bohatství, co za ně obstarali předci. Těm z nás, co od kolébky měli horší startovní čáru, se snad nikdy nepovede konkurovat tak zavedené rodině.“

„Každý z mých klientů je pro mě stejně důležitý, pane vrchní písaři,“ snaží se uklidnit situaci Teje.

„Jste příliš laskavá,“ konejší ji. „Chápu, že si nemůžete dovolit nepozvat jednoho z nás, nepozvaný by se dětinsky urazil a pokazilo by to obchodní vztah,“ úšklebek adresuje tomu, kdo by měl být případným adeptem na nepozvaného. „Popravdě jsem se dávno musel smířit se skutečností, že existují lidé nárokující si práva z podstaty svého původu, aniž by se museli ušpinit pořádnou prací.“

Teje nereaguje na MM svého manžela a dcery. Vedoucí Tejenina knižního ateliéru stojí bezradně opodál. Pouhý pohled jeho nadřízené stačí, aby pochopil, že nevynaložil dostatečný důvtip, aby se tihle dva kohouti nepotkali.

„Nemůžeš skousnout, že si nakonec vybrala mě,“ řekne na rovinu kníže.

„Kdybys opět nezneužil výdobytků svého postavení, nikdy bys ji nezískal. Postrádal jsi můj šarm.“ Zaškaredí se. „Bez peněz svých předků bys ji nezískal. Zneužil jsi peněz, abych se k ní nedostal. Dnes už na tom jsem lépe, ale neboj se, už po tvé manželce dávno netoužím. Kdo by taky chtěl alkoholičku, že? Na banket Knižního ateliéru paní Teje se nedostane kdekdo. Kdekdo si ani nedovolí starožitnou knihu. Vidíš, už nejsem kdekdo, vypracoval jsem se, zatímco ty stagnuješ a skrýváš se za fasádou důstojnosti šlechtického rodu. Dnes bys mi dívku neukradl tak snadno. Dneska ji ale už nechci, nemusíš se bát, že ti ji vezmu. Pokud mě nešálí rozum, tak ji radši už ani nepouštíš z Lednice. Život s tebou ji zřejmě inspiroval k té ubohé disciplíně. Říkám si, co víc musí zapíjet, jestli chybu ve výběru manžela, nebo…“ úvahu nestihne rozvést, protože se strhne pro ně tak typická scéna: šťouchání a z dvou třetin neškodné pohlavky.

Vrchní písař měl pravdu, kdyby Teje nepozvala oba, uškodilo by to jejímu obchodu, oba jsou pro ni významní klienti. Plápolal v ní plamínek pochybnosti, zda banket vůbec pořádat, ale jedná se o prestižní záležitost a ona chce, aby její podnikání skvěle šlapalo. Ostraze se podaří od sebe oba odtáhnout, aniž by se poškodil jediný exponát.

Benediktovi je jasné, že s Nefertiti nevyrazí na spotřebitelskou soutěž a zůstanou s Teje, aby jí byli oporou. Nejraději by oběma mužům precizně natloukl, až by z nich zbyly jen plátky naklepaného masa. A přesto budí zdání chladné důstojnosti staroanglického šlechtice, kterou mu nikdo neodpáře a která je jeho přirozenou součástí. Dostane báječný nápad, jímž by mohl vykompenzovat absenci na soutěži. Ujme se vrchního písaře Ptahšepsese a zdvořile mu nabídne koupelnu v Tejenině pracovně. Cestou se důvěrně nakloní k jeho uchu a jako omluvu mu nabídne prohlídku jednoho ze skladů s dosud nezkatalogizovanými knihami, kde ke své spokojenosti najde svého oblíbeného autora. „Není to vůbec standardní postup a Teje mi asi vytahá uši, ale můžete si být skálopevně jistý, že pokud tato důvěrná informace nevejde ve známost, máte příležitost přednostního výběru.“

Vrchní písař Ptahšepses si upraví halenu a spokojeně našpulí rty. „Víc by mě potěšilo, kdybych mezi svazky našel i nějakou tu srdcovku pana knížete.“

Benedikt dává drobným úsměškem najevo, že tomu tak skutečně bude. „A ne jednu.“ Snad si thoniský politik bude Benediktova projevu dobré vůle vážit natolik, aby jeho rodině dopomohl k získání podmíněného pobytu.

***

Výhra podmíněného pobytu v Thonisu je těžko předvídatelným výsledkem účastí ve spotřebitelských soutěžích náboženského nadnárodního korporátu Vedoucí všech božích úřadů, n. s., jehož centrála sídlí v Novém Vasetu. Primárně se ve spotřebitelských soutěžích hraje o kdeco, o dovolenou, wellness, oblečení nebo o lepší zdravotní léčbu.

Občané pětimiliónové Republiky Čechy a Morava jsou řazeni do zdravotních skupin podle verze SuanPchanu, čím vyšší model SuanPchanu (to znamená lepší vyhlídky na lépe placené místo a schopnost více přispívat do státního rozpočtu), tím má občan větší roční rozpočet na státem hrazenou zdravotní péči. Pokud ho občan přečerpá, jak se to podařilo Benediktovi, musí hradit prekérně drahou péči ze svého, respektive z dluhů.

Anebo může soutěžit, nakoupit například sto kusů karobových tyčinek a doufat, že vyhraje zubní plombu, chirurgický zákrok, anebo se na občana usměje štěstí a vyhraje půlroční úhradu léků kategorie D. Benedikt dvakrát vyhrál měsíční úhradu léků zmírňujících jeho nemoc, ale zbytek platil spíše na dluh než z výsledku svého podnikání. Ve své situaci není posledním mohykánem, rodiny mnohdy nedosáhnou na obludně drahou léčbu a nezbývá jim než utrácet, kupovat, soutěžit a doufat, že jejich dítě nepostihne osud mrzáka, o kterého by se tím tuplem nedovedly postarat. Ale v Thonisu je situace nesrovnatelně lepší, zdravotnické rozpočty jsou na hlavu mnohem, mnohem vyšší a léčba je tak mnohem, mnohem dostupnější. Prosperující samosprávná městská část Thonis si může dovolit významně dotovat své zdravotnictví. Thonis je svým způsobem státem ve státě, respektive stát v hlavním městě státu.

Ale to není konec libé písně pro Benediktovy uši. V Thonisu je mizivá zločinnost, nikdo si nelízne rizika vyhoštění, v Thonisu nejsou ani kamerové systémy, které jsou jinak ve zbytku Euro-Ruské unie na každém myslitelném kroku. Kamery jsou zdůvodňovány existencí odmítačů, ale ti nemají v Thonisu co pohledávat.

Benedikt cítí nespravedlnost, potřebuje léky jako nějaký odmítač! Vždyť mám SuanPchan, opakuje si mlčky dokola, proč bych měl zatraceně brát léky?!

„Rád vás vidím,“ zalže bankéř s přehledem.

Benedikt pokývne hlavou. „Rád bych dokončil rozpracovanou žádost.“

„Dobrá, jen pro pořádek připomenu, že si centrála banky vyžádala jednorázové nahlédnutí do zdravotního registru, aby do schvalovacího procesu mohlo být zadáno vaše zdravotní skóre. V této úrovni registru je zachována diskrétnost, takže se jako banka dozvíme jen koeficient, bez jakékoliv diagnózy. Máme váš souhlas k jednorázovému nahlédnutí do zdravotního registru?“

„Ne,“ odpoví ledově klidný Benedikt, čímž bankéře vyvede z míry.

„V tom případě je naše setkání nekonstruktivní.“

„Byl bych rád, kdybyste do procesu zadal…,“ zaškaredí se, „…výhru mé rodiny. Vyhráli jsme podmíněný pobyt v Thonisu.“

„Ach tak,“ překvapený bankéř si v mžiku ověří údaj a posléze Benediktovi pogratuluje, neboť mu bylo schváleno navýšení kontokorentu. V případě výhry thoniského pobytu bankovní centrála oželela nutnost nahlédnout do zdravotního registru. I pouhý podmíněný pobyt dává vysoký koeficient při žádosti o úvěr. Kdyby banka nahlédla do zdravotního registru, Benediktovi by úvěr neschválila.

***

Benedikt je po dlouhé době vnitřně veselý. Z kontokorentu si uhradí léky, které mu vystačí do přestěhování se do Thonisu a poté využije tamější zdravotnický systém. Včerejší výhru oslavili s rodinou v karaoke klubu, obě ženy se divily, proč si nedopřeje více než dvě sklenky vína. Zdravotní stav mu ovšem opíjení neodpustí, ale tento důvod jim nehodlá prozradit. Nerad by přišel o Teje. Úspěšná a žádoucí Teje by určitě nechtěla setrvat ve vztahu s nemocným-skoro-kriplem, jak se soukromě sám nazývá. Teoreticky se nemusel zadlužit, Tejenino podnikání se starožitnými knihami neuvěřitelně vynáší, ale nedovedl by se přenést přes finanční závislost na své ženě, proto ta jeho vysoká úvěrová angažovanost. Nedokázal by si vzít její peníze.

Zase v metru, zase lísteček. Šťastný Benedikt odolává. Na zastávce metra Vítězství přestoupí na trasu metra B. Těší ho schopnost odolat pokušení, jenomže ho podarovaný lísteček vzrušil. V minulosti dostal lísteček maximálně dvakrát do měsíce, ale vesměs dokázal odolat. Při vstupu do vagónu se v sobě nedokáže zorientovat, je přece šťastný, proč si tedy komplikovat život? Měl by se raději napojit na sledování informačního kanálu nebo si užít sledování partičky šachů. Než si sedne, zvedne ze sedadla další lísteček s vemlouvavým poselstvím: 19rsf#holcicka#°~♥~^@KU?R. Pečlivě si ho přečte. Při viranosexu si klasicky navolí avatara míšence, tedy svůj virtuální vzhled pro sexuální poklesky. Nezdržuje se výběrem oblečení a nahý se proklestí davem spolucestujících a vyhledá nažhavenou černošku, se kterou si nevymění ani ahoj.

***

Benedikt se před hodinou odpojil z viranosexu a teď sedí u vychladlé kávy. Netečně pozoruje relaxační tempo návštěvníků parku Mučedníků Osvobozenecké aliance. Závěr jeho úvahy je k němu bezesporu nelichotivý. Je skrz naskrz prase, co nedovede ovládat svá nutkání. Když už se zdálo, že má vyhráno a vyřešil svůj problém s financováním své léčby a konečně pocítil úlevu na hrudi a byl po dlouhé době veselý, udělal další špatnost, po které je v něm pusto jako ve vystříleném zásobníku od samopalu. Není pochyb, černoška byla Nefertiti. Před hodinou si virtuálně užil anonymního sexu se svou dcerou. Naštěstí ho neviděla, stáli mezi nimi lidé, ale po odpojení ji zahlédl, jak se zarudlými tvářemi ztěžka oddechuje. Dovedl ji k orgasmu.

Co v ní uvidí, až se potkají doma? Svou dceru?

2| NEFERTITI

V padesátitisícovém Thonisu lidé nejezdí v osobních elektromobilech, vystačí si s dokonale propracovanou tramvajovou dopravou. Thonis je vlastně velkou a fantastickou pěší promenádou, nad kterou se v bezpečné vzdálenosti prohání zásilkové drony, které přepravují i nábytek. Za hlavní vizionáře tohoto výjimečného místa je pokládána podnikatelská dvojice, manželé Afif a Adiba Ašrafovi, kteří pohádkově zbohatli na distribuci SuanPchanu pro Republiku Čechy a Morava.

Nefertiti – kráska, která přišla – stojí s roztaženým slunečníkem z papyru před Chufuovou pyramidou na velkolepém a rozlehlém náměstí Ramesse II. Původní Chufuova pyramida byla postavena jako posmrtný příbytek pro faraóna čtvrté dynastie, byl jím Chufua, v řečtině znám jako Cheops. Thoniská replika stejně jako originál zabírá rozlohu třinácti fotbalových hřišť a na výšku měří přes sto čtyřicet šest metrů. Nefertiti zírá na hladký bílý povrch pyramidy s černým vrcholkem. Při stavbě všech replik se dbalo na původní podobu památek, v jaké je starověcí Egypťané postavili. Repliky pyramid z Gízy od sebe stojí úhlopříčně. Od sněhobílého povrchu pyramid se laskavě odráží světlo a Nefertiti zaplavuje štěstí. Odmala ji okouzlovaly kulisy starověkého Egypta a teď stojí před stavbou, kterou Pražané vídávají jen zdálky.

Nefertiti vykročí k Chufuově pyramidě a projde vstupním průčelím pomalovaným hieroglyfy. Zvenku stavba působí, že je postavena pouze z kamene, avšak zevnitř je zřejmé, že krom kamene, bylo použito i speciálního skla, které zvenku navozuje dojem bílého kamene, ale zevnitř je dokonale průhledné. Vstupní hala je ve vší pravdě výkladní skříní kultury, která si vyhrazuje právo na následnictví po starověkých předcích. Kachličky na podlaze vytváří barevné ornamenty. Přes vydlážděné vodní kanálky vedou chodníky, pod nimiž proplavou želvičky, z nichž některé vyťapkají na kameny. Ale co návštěvníka přímo oslní, jsou řady a řady sloupořadí dvacetimetrových sloupů pokrytých pestrobarevnými hieroglyfy s dvoumetrovými postavami. Nefertiti ani nedohlédne na hlavice sloupů. Vstupní hala je natolik vysoká, až se cítí jako v katedrále. Cítí se jako ty želvičky ve vodních kanálcích, které vzhlížejí k procházejícím lidským obrům, jimž ani nedohlédnou na hlavy.

V hale se nacházejí i patnáctimetrové sochy sedícího Chufua. Levou ruku má položenou na klíně a druhou má přiloženou k hrudi. Nefertiti stojí a blaženě vzhlíží k překrásně barevným sochám faraóna. Bolí ji za krkem, ale nedovede si odepřít obdivování monumentů, které na vlastní oči doposud neviděla. Ano, koukala na nasdílené záběry na internetu, ale až od této chvíle může říct, že na vlastní bulvy viděla Chufua.

Ale Chufuem to nekončí. Prochází dál velkoryse vyzdobenou halou a míjí opálené kolemjdoucí různých ras, kteří jsou stejně jako ona oblečeni do svršků inspirovaných starověkým Egyptem a bez rozdílu pohlaví jim oči krášlí černé oční linky. Odvážnější muži jsou oblečení pouze do pánských suknic a sandálů. Ženy i muži mají paruky různých tvarů. Malí holohlaví chlapci mají po stranách hlav zapletený cop. Děvčátka zase zdobí rozpuštěné vlasy a mnohé z nich mají vlasy spletené do copů. Sněhobílá Nefertiti všem závidí opálení. Snadno se spálí a kožní alergie jí zapovídá pigmentační UV postřiky. Takhle si nepředstavuje plnohodnotnou Egypťanku a často se mezi Thonisany cítí neadekvátně. Nefertiti je už od narození homo sapiens suanpchansis. Při jejím početí oba její rodiče disponovali čínskou technologií, se kterou se Nefertiti automaticky narodila, a proto by neměla nikdy trpět klasickými neduhy odmítačů, tedy až na případná neurologická onemocnění, která způsobuje sám SuanPchan, jako se to stalo v případě Benedikta. Nefertitina alergie na pigmentační UV postřiky je tedy u homo sapiens suanpchansis velice ojedinělá.

Nefertiti míjí kavárenské posezení s tenkým staroegyptským nábytkem, na němž jsou vyřezávané zvířecí prvky. V jednadvacátém století by v kavárnách zahlédla návštěvníky věnující se počítačům a mobilům (přestože by u stolu měli společnost), jenže dnes tyto přístroje patří do technologického pravěku. Díky SuanPchanu jsou počítači samotní lidé a nezúčastněné pohledy svědčí o jejich napojení na internet. Zkrátka dnešní kavárenští uživatelé internetu nepůsobí o nic méně mimo než jejich předchůdci.

Do vůně kadidel vtančí čerstvě namletá káva, kterou kavárník nechává prohnat vroucí vodou, a nad šálkem se rozvinou plachty páry. Prostorem se v ozvěně nesou náboženské zpěvy. Nefertiti snadno zapomene na dobu, ve které žije, konečně se jí zhmotnil sen! Vždyť dneska posvačila u jednadvacet metrů vysoké Velké sfingy z Gízy! Thoniská Velká sfinga je překrásně kolorovaná a nechybí jí nos. Svět starověkého Egypta je světem barev a do zářivých barev se zabarvila i Nefertitina nálada. Jako dítě hltala cokoliv s motivem oblíbené civilizace. Dětský pokojík si zkrášlovala replikami litografií od Davida Robertse, který v devatenáctém století procestoval Egypt, a jeho kresby uchvacovaly západní svět. Dnes procházela ulicí nesoucí jeho jméno!

Výtah ji vyveze do desátého patra, kde s rodinou dostali přidělený třípokojový byt. Nestává se často, aby čerství držitelé podmíněného pobytu získali byt uvnitř exkluzivní Chufuovy pyramidy, ale upřímně, kdo by si stěžoval? Byt je po všech stránkách úžasný. Aby ne, pro milovníka starověku jsou dokonalé repliky dobového nábytku požitkem, při kterém se snadno uvěří, že život zůstane do konce dní už jenom exkluzivní. Výhled obrovitými okny je přímo skvostný, panorama Petřínských sadů neomrzí a pohled na exotické ulice Thonisu v každém vyburcuje básníka a nadšeného dobrodruha. Na stěnách jsou hieroglyfy hřejivých barev na okrovém podkladě. Vyobrazené postavy jsou v lehce nadživotní velikosti a barvy jsou nesmírně jasné a oku příjemné. Funkci skříní zastávají truhlice se šikmými víky. Jsou vyzdobené výjevy z válečných výprav faraónů a na víkách mají hada ureuse chránícího obsah truhel. Sedací souprava je z tmavě lakovaného vyřezávaného dřeva a místo polstrování má speciální trvanlivou tkaninu nahrazující napnutou zvířecí kůži. Černobílá křesla jsou imitacemi z Tutanchamonovy výbavy. Až na kuchyňské spotřebiče v bytě není žádná další elektronika, pro člověka se SuanPchanem nemá opodstatnění.

V zasklené vitríně stojí trojice sošek v egyptském oděvu představující Nefertitinu rodinu. Pro thoniská obydlí jsou sošky zobrazující nájemníky obvyklé. Pokud nájemníci pozbudou povolení k pobytu, mohou si sošky vzít na památku.

***

Rodiče nejsou doma. Ve svém pokoji má na nočním stolku sošku kobry chránící ji před nočními můrami a prázdný list papyru, na němž si ráda promítá virtuoprojekce elektronických knih. Krom truhel k úschově oděvů a divanu místnost nepostrádá bohatě zdobený toaletní stolek ukrývající různá líčidla, masti a bižuterii. V zasklené vitríně má přes desítku rozličných staroegyptských paruk – různá mikáda, dlouhé či masivní paruky vytvářející dojem čtyřikrát tak velké hlavy oproti skutečnosti. V pokoji nesmí chybět busta její jmenovkyně. Dnešní Nefertiti odmalička obdivovala dokonalost tváře starověké krásky. Jednou by chtěla být stejně krásná jako starověká královna. Ženy holt nikdy nedojdou klidu, pokud jde o jejich vzhled.

Ale teď si ze všeho nejdříve musí zaboxovat. Sundává si paruku, aby jí při fyzické zátěži nebyla na obtíž. Pytel visí ze stropu a holohlavá Nefertiti se nezdráhá kromě rukou využít i nohy. Srdce jí div nevytluče žebra.

Lehne si do postele s tvrdou matrací a snaží se zklidnit dech. Nohy postele jsou vyřezány do podoby atletických nohou geparda. Na postel ve vší tichosti vyskočí kočka jménem Maketaton. Tříletou kočku egyptského plemene mau pojmenovala podle předčasně zesnulé dcery starověké Nefertiti.

Ve dveřích se objeví Asiatka Teje oblečená jako Thonisanka. Bohatě zdobený náhrdelník jí přímo lichotí. Oproti dceři nemá vyholenou hlavu, neboť paruky využívá zřídka. Pozdraví dceru. „Zase soud?“

Nefertiti rozvalená na posteli jen pokývne rameny. Nemá ponětí, co víc dodat. Hladí kočku, která během tulení přede.

Její matka se posadí na kraj postele a ve snaze potlačit vztek, drtí stiskem matraci. „Takhle to přece dál nejde. Před čtvrt rokem jsi měla soudní líčení. A teď zase,“ sykne vzteky.

Nefertiti pozoruje hieroglyfy a nejeví známky, že by se s matkou chtěla vybavovat na toto téma. Soud ji čeká za čtyři dny, a to přesně v devět třicet. Ke všemu musí až na Prahu 18, kam se jí tuze nechce.

„Informovala jsi Benedikta?“ optá se dcery. „Máš prostor, přišel domů,“ řekne ještě, než se otevřou dveře od bytu. Před okamžikem přes MM zjišťovala, kde se nachází.

***

U jídelního stolu je nezvyklé ticho. Nádobí je ze syntetického materiálu napodobujícího alabastr. Nefertiti se nezdá otcovo chování, které je od přistěhování do Thonisu… zamlklé. MM mezi nimi prořídly na minimum. Při hovoru s dcerou uhýbává očima, na což není zvyklá. Co ho žere? říká si pro sebe. Stůl mají bohatě prostřený. Najdou na něm lehké jídlo ze zeleniny a ovoce, aby je v horkém počasí nezatěžovalo, což Nefertiti vyhovuje, neboť je po jídle čeká cesta výhní na imatrikulační mši.

„Měli bychom se zúčastnit Hatšepsutiných svátků,“ snaží se přivést rodiče k tématu na hony vzdálenému k soudnímu líčení.

„Jeden z nás by ji měl doprovodit k soudu,“ Teje neztrácí nit a pohledem vyčkává, jak se Benedikt zatváří. „A mně se to bohužel opravdu nehodí.“

Nefertiti si doposud nezvykla na otcovo thoniské oblečení. Víc mu sedí jeho staroanglický outfit než egyptská suknice s halenou. „V pohodě, zajdu tam sama. Nestojím o hysterii.“

„Co bychom to byli za rodiče, kdyby alespoň jeden z nás nepřišel?“ optá se jí Teje břitce. „Pěkně mě to sere, ale skutečně nemůžu jít, abych jim hezky od srdce řekla, co si o tom všem myslím.“

Po zbytek oběda kuchyní zní jen žvýkání a cinkání příborů.

***

Imatrikulační mše se koná v ohromném chrámu bohyně Hathor, jehož volným předobrazem je staroegyptský chrám v egyptské Dendeře. Rodina vejde do bohatě vyzdobeného Hypostylového sálu s řadami dvanáctimetrových sloupů. Velkolepější Hathořin chrám se nachází už jen v Novém Vasetu, kde sídlí centrála náboženského korporátu Vedoucí všech božích úřadů, n. s. Nefertitina rodinka není jediná, kdo tají dech, desítky čerstvých Thonisanů hltají krásy zdobeného sálu, které osvětlují sporé paprsky plazící se sem skrze střechu. Hra stínů mámí jako ta nejlehčí droga. Zástupy nedočkavců popoženou rodinu do šerého Obětního sálu, který se od toho původního v Dendeře liší. Podél zdí je visuté hlediště s kamennými bloky sloužící k sezení. Jakmile se hlediště velikého sálu obsadí a k přihlížejícím se dostane hromadný MM upozorňující je na začátek obřadu, nastane ticho.

Na jeviště se za nábožných zpěvů tanečně proplíží sedmero zázračně krásných kněžek bohyně Hathor oděných do dlouhých splývavých staroegyptských rób karmínové barvy. Vepředu na čelenkách mají urea (vztyčenou kobru), nad ušima zase rohy nebeské krávy a mezi nimi sluneční kotouč. Mladé dívky hrají na chrastící hudební nástroj sistrum. Vesměs arabské dívky představují sedmero Hathor, které při narození dítěte prozrazovaly osud. Jakmile dítě královského původu čekal nehezký osud, Hathor zasáhla a osud zaměnila za lepší, a tím ochránila egyptskou říši. Tuto informaci přihlížející znají, protože jim zrovna byla nahrána do hlav. Mystický tanec sedmero Hathor doprovází virtuoprojekce, nejedná se přímo o holoprojekci, neboť zde není nainstalovaný fyzický holoprojektor. Virtuoprojekce – tedy virtuální holoprojekce – se zobrazuje pouze lidem se SuanPchanem. Kdyby se tu náhodou objevil odmítač – což je v Thonisu zhola nemožné – virtuoprojekci by vůbec neviděl. Tanečnice se skrze virtuoprojekci místy dojímavě a místy vesele proplétají. Virtuoprojekce připomínají exodus z Egypta do Prahy, války, zkázonosnou povodeň postihnuvší tehdejší Prahu – Smíchov a trestání prvních Thonisanů, kteří se navraceli ke starověké víře. Ale bědování nad nesnázemi dává veto virtuoprojekce obrovité bohyně Hathor s kraví hlavou. U jejích nohou působí sedmero Hathor jako malí jezevčíci. Děvčata se energicky roztančí. Bohyně změnila osud Thonisu a jeviště je plné pyšných virtuoprojekcí oslavujících slavný vzestup ghetta. Zrychlené záběry výstavby pyramid a chrámů nenechávají na pochybách, že čerství Thonisané jsou součástí něčeho výjimečného.

Po mohutném potlesku následuje proslov padesátileté Anippe, titulované jako velká jeptiška bohyně Hathor. Nepotřebuje mikrofon, její hlas se automaticky vysílá do hlav posluchačů, tudíž nepotřebuje hovořit zvlášť nahlas. „…Požehnaná bohyně Hathor je kmotrou našeho skvělého Thonisu. Jest bohyní šířící lásku. Jest bohyní veškerých forem slastí. A to od štěstí při pohledu na hvězdy po veselí, alkohol, lásku, krásu, konče fyzickou slastí. Zobrazuje se jako svůdná mladá žena se spletenými copy, nebo s kraví hlavou. Hlavu jí pokrývá koruna ze slunečního kotouče a rohů. Bohyně Hathor jest obrazem prvotního ženství. (…) Drazí, sešli jsme se, abychom oslavili váš vstup mezi Thonisany. Uctěme modlitbou bohyni Hathor a poděkujme jí za štěstí, kterým vás obdařila a umožnila vám pobývat v jejím hájemství. To ona jest patronkou Thonisu, tedy jest patronkou i nás všech.“

Modlitba se všem nahraje do paměti, a proto ji beze stopy zaváhání všichni pronáší: „Požehnána Hathor, bohyně slasti ducha i těla, stůj při mně ve dne i noci, neslevím ve víře v tebe, ni v radost, kterou představuješ. Nebudu mlčet při lži druhého. Nebudu bratrem, ni sestrou, s nevděčníky plivajícími na tvůj odkaz. (…) Slibuji věrnost zvyklostem Thonisu, jeho vyhláškám a nezapomenu dodržovat zákony Euro-Ruské unie.“

Jenomže se po posledních slovech imatrikulační přísahy strhne povyk. Někdo přímočaře porušil přísahu a očitý svědek šokující nález okamžitě nasdílel na internet. Informační kanály neprodleně informují své odběratele přes MM. Nefertiti s rodinou okamžitě znají příčinu humbuku. V Thonisu se našla oběť vraždy!

***

Je nepřípustné, aby se do Thonisu dostal člověk se záznamem v trestním rejstříku, ku příkladu za podvod nebo za vraždu. Před vstupem do Thonisu musí výherce podmíněného pobytu souhlasit s nahlédnutím do rejstříku trestů, který musí být panensky čistý. Pokud se zločinného „selhání“ dopustí uvnitř Thonisu, čeká ho vězení a bezpodmínečné vyhoštění. Vrahem se zcela logicky musela stát osoba až v Thonisu. V novodobé existenci Thonisu naprosto nemyslitelné a obyvatelstvo je po právu konsternováno, ač na druhou stranu lehce vzrušeno. Vždyť se tu nic podobného neděje dennodenně. Pozdvižení bývá o to senzačnější, oč významnější oběť je. V tomto případě nejde o nikoho menšího, než o vrchního písaře Ptahšepsese, toho politika, který se popral na Tejenině banketu.

Teje stojí jako opařená. Je šokována ze skonu významného zákazníka jejího knižního ateliéru. Internetem se s velkým zájmem prohnala šarvátka mezi Ptahšepsesem a knížetem Hans Karlem XIII. z Lichtenštejna. Teje nestojí o negativní reklamu a už vůbec neprahne po divokých dohadech, zda za tím nestojí kníže a jestli o tom Teje náhodou něco neví.

Benedikt zachovává zdání klidu rozumného gentlemana, přestože mu obrazy z místa činu hnuly žaludkem. Není mu příjemné špehovat mrtvého, se kterým ho pojí několik setkání v manželčině knižním ateliéru. Mrtvola neznámého „překvapí“, ale mrtvola Ptahšepsese dělá z Benedikta jakéhosi pozůstalého. Prapodivný pocit. Benedikt chová podezření, že se Ptahšepses za jeho rodinu přimluvil, a proto vyhráli podmíněný pobyt. Snad to nikdo nevyšťourá a nebude s tím jeho rodinu konfrontovat.

Situace je bezesporu vážná, proto thoniská policie všem Thonisanům „vleze“ do hlav. Nefertiti sebou trhne. Naléhavý a autoritativní ženský hlas informuje obyvatelstvo: „Thonisané, stal se nepromíjený akt zlovůle. Ostudná vražda vrchního písaře Ptahšepsese musí být bezpodmínečně objasněna! Nárokujeme si právo nahlédnout do vašich paměťových záznamů, bez rozdílu společenského postavení a typu pobytu. Pokud odmítnete, čeká vás okamžité vzetí do vazby a nezvratné odnětí pobytu, bez rozdílu společenského postavení a typu pobytu. Nefertiti, máme váš souhlas k policejnímu skenu vašich paměťových záznamů?“ každému z Thonisanů položí žena otázku s jeho jménem. Nefertiti neodkladně souhlasí. „Děkujeme, záznamy nebyly vyhodnoceny jako podezřelé. V průběhu vyšetřování přesto můžete být kontaktována.“

Nefertiti si oddechne. Poslední, po čem prahne, je další soudní popotahování nebo policejní výslech. Přestože seděla na lavici obžalovaných u nejednoho soudu, nebyla nikdy odsouzena. Proto získala podmíněný pobyt.

***

Oblast Thonisu má ve výrobě piva dlouhou tradici. Ku příkladu již neexistující areál pivovaru Staropramen vznikl v druhé polovině devatenáctého století. Dnes na jeho místě rostou lány prosa. Zemědělec svou produkci prodává Hathořinu pivovaru[2]. Egyptské pivo bylo ve starověku určeno pro masy, bohatí si libovali ve vínu. Pivo vařili z pšenice nebo z ječmene a datlí. Avšak ve třiadvacátém století se pivo vaří spíše z prosa bohatého na bílkoviny. Obilnina známá již z doby kamenné snáší sucho a extrémní horka panující často na území republiky. K růstu si vystačí s málem závlahy a zrna s ořechovou chutí rostou rychle a statečně odolávají škůdcům. Je tedy přirozené, že jedna z nejstarších obilovin nahradila plodiny jako pšenici.

Sedmdesátiletý Ahmose zbožňuje procházky, zvlášť podél obilných polí naklánějících se pod nezbedným vánkem. Jenomže věk mu procházky zapovídá, horko nesvědčí jeho srdci, a proto se za něj prochází jeho syn středního věku a záznam procházky promítá v přímém přenosu do mysli svého otce. Ještě po padesátce měl otec bronzovou kůži, teď je ale starý Asiat světlý a ukrytý v klimatizovaném bytě.

Opáleného syna rozlítí vyšlapaná cestička v obilí. V dobré paměti vede zkušenosti s naléhavým hladem z dob dětství a poničené obilí je známkou zhýralého plýtvání jídlem, z čehož mu rozum běsní a dožaduje se spravedlnosti. Vycházkovou hůl chytne do pohotovostní polohy, to znamená, že ji nepoužívá k opoře při chůzi, ale připravuje ji k výchovnému výprasku. Krade se vyšlapanou cestou v obilí a číhá po zatraceném chuligánovi. Každý ušlápnutý metr v polámaném obilí rozněcuje jeho vznětlivou povahu. Hůl drží zkrátka, to znamená, že klouby na prstech prosvítají skrze kůži, což napovídá setsakramentskou sílu případného rozmachu. Pokud potká výtržníka, nemá se ten „zázrak“, na co těšit.

Jenomže výtržníka nepotká. Zato narazí na „třešničku na dortu“ z výtržníkova ničení úrody. Ne že by byla thoniská móda zvlášť zahalující – ženy nosívají i šaty, jejichž široká ramínka zakrývají prsa hlavně přes bradavky – ale aby se muž producíroval uprostřed pole, explicitně řečeno, nahatý, to by zaskočeného syna nenapadlo. Oběť spočívá na dece z vlastní krve. Děsivě zakrvavený nebožtík Ptahšepses leží na levém boku ve skrčené poloze nenarozeného plodu. Pozdější policejní analýza poukáže na orientaci mrtvoly. Hlava je orientovaná k jihu a tvář je natočená k západu. Západ byl pro starověké Egypťany Zemí mrtvých. Způsob uložení těla se shoduje s prvotním pohřbíváním starověkých Egypťanů z předdynastického období.

K místu činu se jako první srotí thoniské bezpečnostní drony. O čtvrt hodiny později dorazí i policie na dvoukolových vozítkách imitujících válečné vozy. Policisté v temně rudých suknicích a obranných vestách stojí v elektrických vozech po dvojicích. Na hlavách mají helmice s chocholem a na boku jim visí opasky s donucovacími prostředky. Do této chvíle je vše nasdíleno na internetu. Syna pana Ahmose odváží na policejní stanici a ten sdílení pod pohrůžkou soudu vypíná. Ale i tak jeho otec nasdílel záznam s dalšími a ti s dalšími. Každý si tak může prohlédnout mrtvého Ptahšepsese.

***

„Byla bych radši, kdybyste mě oslovovali Nefertiti. Tak se přece jmenuji,“ odvětí Nefertiti arogantně o čtyři dny později. Má na sobě decentní thoniskou módu bez bižuterie a jednoduchou nevýstřední paruku. Mohla by dělat fůru zajímavějších věcí než trčet v soudní síni na Praze 18. Samolibý právník protistrany si půl roku po získání titulu vykračuje jako osmanský císař. Nepřekvapí ji, když na internetu najde celou řadu jeho samolibých obrazových materiálů ze soudních síní a promocí. Naopak ji překvapí, že nenachází hanlivé satirické koláže, které by mu daly za vyučenou. No jo, nikdo si to nechce rozházet s právnickou štikou, pomyslí si Nefertiti trpce.

„Omlouvám se, žalující strana vás stále vnímá pod původním jménem.“ Právník superpadouch se v perfektně padnoucím obleku přeslazeně usměje.

„Tak si se SuanPchanem zajděte na servis, když máte potíže s aktualizacemi.“ Nefertiti právníkovi oplatí úsměv. „Jméno jsem si změnila před drahnou dobou.“

Nefertiti má povědomí o způsobech agresivní komunikace, při které chcete druhého rozházet. Komolení jména je jedna z taktik při rozepři, kdy jedna ze stran má navrch a chce toho druhého ještě více rozdrtit. Obě znesvářené strany se přitom mohly znát roky, avšak najednou je tykání zapomenuto a jindy hojně vyslovované jméno komoleno, anebo se protivník rovnou překřtí z Aleny na Evu.

„Obžalovaná, odpusťte si provokace,“ zamrmlá soudce.

V soudní síni je pouze ona se svým právním zástupcem, protistrana a soudce, který se na začátku přelíčení ušklíbl nad jejím egyptským jménem. Soudcova nechuť k Thonisu bije do očí. Jestliže vynese verdikt v jejímu neprospěch, může se spor po jejím odvolání protáhnout.

Benediktovi nakonec rozmluvila, aby ji sem doprovázel. Rozmlouvání přitom netrvalo dlouho. Otec trval na své přítomnosti u soudu spíše ze zdvořilosti. Ve tváři mu vyčetla úlevu, když si prosadila svou. Byla by ovšem raději, kdyby tu byl. Proč k sobě nemají blízko jako dříve?

Soudce vyhlásí přestávku, během které musí všichni počkat na chodbě. Nefertiti má poradu se svým právníkem. Po chvíli jsou právníci předvoláni k soudci a Nefertiti jde až na druhý konec chodby, aby byla co nejdále od žalující strany. Soudy ji vysilují. První tři žaloby brala dost vážně a byla z nich celá vyjukaná, bála se, jenže následující ji už jenom serou, serou, serou. Nemůže si vynachválit boxovací pytel, na němž tupí svou zlost, kdykoliv přijde soudní předvolání jako MM. I teď by si nejraději zaboxovala. Nedokáže se smířit s návrhem, se kterým před soudce předstoupí její právník. Celou tuhle estrádu by nejraději zažehnala sexem. A ne viranosexem. Potřebovala by na sobě cítit teplé tělo, co se při námaze potí a napíná. Tohle všechno může cítit i při viranosexu, jenže tomu chybí trapné chvíle po sexuálním úletu, po kterém si člověk vyčítá nerozvážnost a neví, jak se rychle zbavit milence. Po skutečném úletu výčitky vyplňují hlavu natolik, až člověk zapomíná na vše ostatní. A Nefertiti tolik potřebuje zapomenout na zatracený ústupek, se kterým před soudce předstoupí její právník.

O trapných chvílích po reálném sexuálním úletu jenom četla. Nefertiti je panna. Viranosex je pro ni snadný a pohodlný, užije si kdekoliv a kdykoliv a po dokonání se jednoduše odpojí a může se věnovat tomu, čemu potřebuje. Na viranosexu hlavně oceňuje fakt, že ji oproti reálnému aktu nehrozí nasdílení na internet. Udržuje anonymní viranosexové románky s několika muži z Euro-Ruské unie, ale o panenství reálně nepřišla. Orgasmů ovšem zažila nespočet, o tom žádná. Vždyť člověk dokáže vyvrcholit i během lechtivého snu, takže nikoho nepřekvapí, že je možno vrcholu dosáhnout i po internetu. Nefertiti není ostatně exotem, pokud se lidé se SuanPchanem nerozhodnou založit rodinu, nepotřebují reálný sex k uspokojení svých potřeb. Ani mnoho partnerů mezi sebou neudržuje hlubší fyzický kontakt. Se svým partnerem mohou zdánlivě neškodně ležet v posteli, zatímco se v jejich hlavách rozehrává divoká partie, u které si mnohdy vylepšují své zevnějšky. Tolik k jejich vzájemné fyzické lásce…

Nepolíbení reálným sexem jsou k nalezení i mezi třicátníky a čtyřicátníky. Ale pořád platí, že si to většina vyzkouší takříkajíc i na vlastní triko.

Samozřejmě dochází k brutálnímu střetu se skutečností, pokud lidé nejdříve holdovali virtuálnímu sexu. Skutečnost je totiž… mnohem skutečnější, takže je z počátku potřeba mnohem více trpělivosti, s čímž se mnoho lidí nedokáže smířit (muži jsou moc brzy, ženy zase vůbec) a raději utečou zpátky k elegantnějšímu řešení virtuálního sexu. Pointa spočívá v tom, že psychiatři a psychologové nemají nouzi o práci a pomoc s vypořádáváním se se skutečným světem patří k dennímu chlebu jejich profese.

Nefertiti chtě nechtě musí zpátky do soudní síně. Přelíčení pokračuje.

Jakmile se všichni usadí, soudce informuje o výsledku rokování právníků. „Obě strany se mimosoudně dohodly, žaloba je stažena.“ Práskne kladívkem.

***

Kulatý stůl. Kolem něho osm židlí. Obsazených je šest. A na nich běloši. Nefertiti si dala záležet, aby seděla naproti Drahomíře, která ji opět a zase zažalovala. Ano, tím těžko stravitelným ústupkem byl pozdní oběd ve staročeské putyce nedaleko soudní síně. Drahomíra přizvala k obědu i svou vyzáblou starou matku, svého výstředního strejdu, tetu a sestřenici s její dcerou Amálkou. Jenom teta vypadá uhlazeně a vkusně. Zbytek žen se chybně domnívá, že jimi zvolené svršky je zvelebí. Holohlavý strejda Drahomíry je kapitola sama pro sebe. Přes svou pokožku si nechává promítat virtuoprojekci reklamních sdělení, takže se zdá, že jeho tělo je živoucím monitorem. Muž chameleon patří mezi hvězdičky internetu, na němž je fůra nasdílených momentů, kdy ze sebe dělá učiněného vola na společenských událostech. Zpočátku na ně chodil nepozván, ale teď je zván, aby hosty bavil nemožnými kecy a eskapádami. Což se mimochodem hodí firmám inzerujícím na jeho celotělním reklamním prostoru, jsou pak více vidět.

Nejmladší Amálka má prázdný výraz typický pro většinu teenagerů. Není potřeba trápit mozek hledáním příčiny nezúčastněnosti, je na internetu.

Drahomíře, strůjkyni žaloby, táhne na čtyřicet. Nefertiti ji podezřívá, že ostatní pozvala, aby legitimizovala své požadavky a měla při sobě spojence. Nebylo by to ostatně poprvé, kdy u členů rodiny očekává automatický souhlas se vším, co si usmyslí. Pokud by nesouhlasili, byli by v nemilosti, a to do doby, než by jí vyhověli a pomohli. Můžete jí všemožně pomáhat, ale v okamžiku, kdy s ní nesouhlasíte, jste za toho zlého.

„Řekni mi o životě v Thonisu,“ prosí muž chameleon. „Je opravdu velkolepý?“ dychtí po informacích.

„Neměla bys vykonávat takové zaměstnání,“ skáče mu do řeči zachmuřená Drahomíra a mění téma.

„Nejspíš k tomu mám předpoklady, když vezmeme v potaz okolnosti mého narození,“ rýpne si vzpurná Nefertiti.

„Snažte se spolu vycházet,“ navrhne vyzáblá matka Drahomíry roztřeseně.

„Nemohla jsem si pomoct.“ Nefertiti pohladí stařenu po rameni. „Nechápu, proč tě sem vytáhla, měla bys být v klidu.“ Nefertiti otočí hlavu k Drahomíře. „Zkoušíš brnkat na city. Nepřekvapuje mě to.“ Nesnese se na ni dívat dlouho, proto věnuje pozornost nejmladší Amálce brouzdající po internetu. Všimne si Amálčiných rostoucích bradavek nadouvajících halenku. Nemá podprsenku.

Amálka se odpojí a spiklenecky se usměje. Měla viranosex. „Pamatuješ si, jak dělala mrtvou?“ hlas je podbarvený doznívající rozkoší.

„Kdo by zapomněl. Až budeš mrtvá, nikdo to nebude brát vážně,“ řekne Nefertiti stařeně.

Ta se s chrchláním zasměje. „Zkoušela jsem, jak se zachováte, když mě najdete mrtvou.“

„Způsobovala jsi nám trauma,“ podotkne Nefertiti nemilosrdně. Stařena se nepřestane chichotat. „Byly jsme děti. Ležela jsi na podlaze a dělala mrtvou. Co víc může dítě traumatizovat než pohled na mrtvého?“ Dnes už je z toho bláznivá historka, ale v dětství šlo o příšerné vtípky.

Amálka má opět prázdný výraz.

„V Thonisu se stala vražda,“ Drahomíra neříká nic nového.

„Uvažuje se, zda nezabíjelo zvíře. Po policejním skenu pamětí Thonisanů se nenašel pachatel,“ řekne nadšeně muž chameleon.

„No, týjo, musela jsi mě tahat k soudu, abys mi řekla o vraždě?“ Nefertiti těžko zakrývá podráždění. Ani nechce. „Promiňte, měla bych se chovat slušně, jinak mě zase zažaluje,“ koukne po ostatních. „Nechápu, jak s ní můžete táhnout za jeden provaz.“

„Chyběla jsi nám,“ řekne Drahomíra smířlivě.

„Chyběla jsem tobě, ty psychopatko. Kdybys chyběla ty mně, vídáme se i jindy než u soudu,“ pohrdne smířlivostí. „Máme ještě dvacet osm minut, tak toho dobře využij.“ Boxovací pytel, Nefertiti potřebuje svůj boxovací pytel!

„Neměla bys bydlet v Thonisu. Není tam bezpečně,“ dělá si starosti Drahomíra.

„Týjo, a co ve zbytku Prahy? Musím vás unavovat se statistikou vražd? Chtěla bys ji slyšet v rozmezí let, kvartálů, anebo po měsících?“

„Je snad pochopitelné, že se o tebe strachuji,“ podbízí se sklíčená Drahomíra.

„V tom případě bys měla jásat, že bydlím v Thonisu!“

„Ale stala se tam vražda,“ nenechává se odbýt.

„Posloucháš se? Bydlím na nejbezpečnějším místě republiky, možná na nejbezpečnějším místě celé planety, a ty chceš, abych se odstěhovala. Jaký v tom vidíš smysl? Tobě je ukradené, že jsem na nejbezpečnějším místě, ty si umanutě myslíš, že mi bude nejlépe u tebe. Ale obě víme, že nebude. Žasnu. Z jakési biologické přízemnosti očekáváš, že si tě budu vážit, ale v prvé řadě bys měla být konzistentní v názorech a měla bys jednat logicky, a ne jako dítě, které reaguje v závislosti na momentální náladě. Přitom nemáš vadný SuanPchan, taková jsi totiž byla vždycky. Jednou jsi řekla tohle, pak tamto, ale pokaždé muselo být podle tvého momentálního přesvědčení. Ani nejsi schizofrenní, jenom nemáš sebevědomí a jsi plná obav. Nedovedeš si poradit sama se sebou, nevíš, co se svým volným časem, avšak opět si z jakési biologické přízemnosti nárokuješ právo na vyšší pravdu. Umanutě se snažíš kormidlovat něčí život, aniž bys měla vizi o tom svém.

Jenom nesneseš být sama. To je ta záhada. Díky tomu strachu od sebe ovšem všechny odháníš. Jenomže tohle není hlavní jádro pudla, proč tě nesnáším.“

„Jakési biologické přízemnosti? Jsem tvá matka!“ Drahomíra slova skoro vyplivne.

„Tou je Teje.“

„Pokud se dobře dívám, nemáš asijské rysy.“

„Jak říkám, z jakési biologické přízemnosti, lze za matku pokládat tebe, avšak… mou matkou je Teje.“

Muž chameleon si zjevně užívá setrvání v epicentru sporu.

Amálka se nejspíš oddává dalšímu viranosexu.

Stařena za svůj život zažila plejádu podobných výstupů, tak k tomu přistupuje sportovně.

Prateta Drahomíry upadne v nemilost u své neteře, jelikož se zastane Nefertiti.

„Já ti dala život!“ Drahomíra bouchne do stolu.

„Týjo, nepovídej,“ Nefertiti ji zlostně fixuje očima. „Která matka mimochodem žaluje svou dceru? Kolikrát už to bylo? Promiňte, řečnická otázka. Dneska to bylo poosmé. Osmkrát jsi mě žalovala! Údajně jsem tě okradla, rozbila ti okno dlažební kostkou a tak dále. Je k nevíře, že pokaždé najdeš záminku. Dokonce ti nevadí, že soud prohraješ a musíš zaplatit soudní výlohy. Dneska jsem přistoupila na dohodu jenom proto, abych ti řekla, abys mě už neotravovala. Abys věděla, krom ztraceného času jsem škodná i finančně. Bez práce nejsou koláče. Kvůli tobě mívám menší výplatu! Mimochodem, díky dnešní dohodě musím zaplatit polovinu soudních výloh. Děkuji!“

„Děláš nechutnou práci! Má dcera by neměla dělat nic podobného!“ Drahomíra si utírá slzy padající z očí, jako z dronu padají bomby určené ke kobercovému bombardování. „Ta tvá rodinka má na tebe zhoubný vliv. Sami si uvědomují, jak ti škodí. Proto v sobě nenašli dost odvahy, aby se dnes objevili u soudu. Benedikt se ke všemu tahá s Asiatkou! Chlapi mají rádi tyhle drobné šikmoočky. Místo aby si udrželi bílou ženu, tak utíkají k šikmookým kundám, co ještě po třicítce připomínají holčičky.“

Nefertiti se zprudka zvedá. „Stačí o sebe dbát, abys vypadala atraktivně,“ řekne zlovolně. „Zbývá ti přesně pět minut. Nikde nebylo řečeno, že si během oběda nemůžu odbít biologickou potřebu.“ Zase si sedne. „Na druhou stranu bys mě ještě zažalovala, že jsem ti nevěnovala celé dvě hodiny, čili sto dvacet minut, nebo chcete-li tři tisíce šest set zatracených sekund!“

Nefertiti pošle otci a Teje MM: Zajdeme na pivo?

Tejenina odpověď: Že váháš.

Otcův souhlas přijde až po dvou minutách. Jako by se musel rozhodovat. Nefertiti nechápe, co se s ním děje.

Nefertiti se napřímí a vstane. „Dvě hodiny uběhly… právě teď.“

„Soudy jsou jedinou možností, jak tě přinutit, aby ses se mnou setkala!“ křičí Drahomíra vstříc vzdalujícím se zádům Nefertiti.

V Nefertitině nitru dochází k masivním erupcím vzteku, když jí od informačního kanálu přijde MM se žhavou novinkou. Čeští i moravští soudci nakonec vyhlásili časově neomezenou stávku[3]. Federativní vláda nepřistoupila na jediný jejich požadavek a soudci zítra nenastoupí do zaměstnání. Kdyby tak stávkovali ode dneška! vzteká se Nefertiti. Nemusela bych na přelíčení. Nemusela bych přistoupit na vyrovnání, po kterém jsem musela trávit čas s touhle, s touhle… Ale soudci by v budoucnu stejně přestali stávkovat a ona by se přelíčení tak i tak nevyhnula.

***

Návštěvníky zaplněný dům piva spíše připomíná orientální čajovnu než klasickou pivnici. Světlo je příjemně tlumené. Na zdech jsou reprodukce hieroglyfů z hrobky sládka žijícího za vlády Tutanchamonova dědy. Vyobrazený sládek sedí se svou ženou a nechává se obsluhovat služebníkem, který v každé ruce nese jednu konvičku. Zdejší obsluha je oproti vyobrazenému služebníkovi… odvážnější. Dcery piva, jak se říkalo obsluze staroegyptských domů piva (v podstatě zábavních podniků), nejsou ani dnes vyparáděné do složitého úboru. Mladá děvčata s parukami si musí vystačit s očními stíny, čelenkami, výraznými náušnicemi, širokými náhrdelníky, řetízky kolem boků a kalhotkami z korálků. Zbytek je takříkajíc na odiv. V Thonisu ovšem nejsou odvážněji oblečené, či spíše neoblečené, ženy terčem sexuálního harašení, jak by se mohlo zprvu zdát. Vždyť se stačí připojit k internetu a zhlédnout ženy v mnohem odvážnějších situacích než při nošení piva. Důležitá informace: dcery piva jsou servírkami, a ne prostitutkami.

Černošská dcera piva přináší ke stolku Nefertiti, Teje a Benedikta tác s orosenými sklenicemi nefiltrovaného piva z prosa. Tetování skarabea velké jako dlaň slouží servírce jako anténa ke SuanPchanu. Díky této anténě se může napojit na internet, díky ní je schopna jako člověk-počítač komunikovat se svým okolím. Bez antény by sice stále byla člověkem-počítačem, ale ztratila by možnost interakce se svým okolím. Bez antény by nespustila ani elektrickou troubu. Bez antény by byla ztracená jako odmítač a nedovedla by fungovat v moderním světě. Každý člověk podstoupivší genovou terapii, po které se díky SuanPchanu stane člověkem-počítačem, má tetování. Ne každý ho přitom má na stejném místě a ne každý má stejný obrazec. Nefertiti má pod levou lopatkou egyptský kříž anch. Teje má pod levým ňadrem Horovo oko. A Benediktovi zase zdobí břicho hlava anglického buldoka. Ale třeba takoví vojáci mají tetování po celém těle, aby například při ztrátě nohy nepřišli o možnost ovládat bojovou techniku.

„Pro dnešní večer vás budu obsluhovat, v případě objednávky mě neváhejte oslovit,“ černoška trojici rozešle autorizační MM. Při odchodu se zdvořile usměje. Nucený úsměv Nefertiti ovšem neocení. Když od servírky přebírala pivo, dotkly se prsty, po čemž servírka zaraženě ztuhla. Dcera piva si totiž Nefertiti ze zvědavosti zkontrolovala na internetu, a když zjistila její povolání, byl jí náhodný dotyk odporný.

Vysoká a úzká okna jsou jako zrcadla, jelikož venku panuje příjemný večer. Návštěvníci domu piva posedávají i kolem nízkých fontánek, ze kterých si mohou nabírat pivo. Jiní zase sedí pod noční oblohou na zahrádce. Atmosféru zútulňuje talentovaná harfistka.

„Dobrý večer!“ přivítá se s rodinkou věhlasný vlásenkář Timu. Tento stárnoucí parukář dělá reklamu svému zručnému řemeslu umně zpracovanou parukou sahající mu po ramena. Teje si u něj dnes koupila hezkou paruku určenou pro slavnostní chvíle a docela si s Timu padla do oka. „Mohu se na chvíli občerstvit ve vaší společnosti?“

„Jen se posaďte, už jsem vám objednala pivo,“ pokyne mu Teje.

„To jste laskavá,“ Timu je znám výraznými gesty a samolibou mimikou. Ale jinak jde o celkem příjemného chlapíka, jak usuzuje Nefertiti.

„Líbí se mi manželčina paruka, kterou si od vás přinesla,“ pochválí Benedikt. „Bravurní práce.“

„To jste laskav. Teje skutečně převelice sluší. Modré pramínky dělají dobrou službu dokonale zaplétané paruce černé barvy. Neobešel bych se ovšem bez vysoce jakostních surovin. Původní držitelka bohatých loken o svou chloubu ohleduplně pečovala. Za kvalitní vlasy samozřejmě dobře zaplatím, takže pokud se po republice objeví žena, anebo i muž, který prahne po kratším účesu a má vlasy dokonale zdravé a pevné, tak mě kadeřníci neváhají oslovit s nabídkou prodeje. Ale podnikat pouze s parukami z vysoce jakostních surovin nestačí. Dokud neudáváte trendy, tak patříte mezi pachtily. Naštěstí se mi v životě poštěstilo a mezi vlásenkáři jsem za hybatele trendů.“

„Je povznášející vědět, že mohu nakupovat u věhlasného vlásenkáře,“ pokyne Teje uznale k panu Timu.

„Mou mysl zase sytí štěstí z vědomí, že mám neobyčejné zákazníky.“

„Jste příliš zdvořilý,“ poděkuje Teje. „Ale v porovnání s vašimi dalšími zákazníky jsem jen bezvýznamným zrnkem.“

„Ale kdepak, kdybych zákazníky přirovnal ke květinám na louce, tak vás zdaleka není možné přehlédnout.“

Nefertitin MM matce: Nelze přehlédnout, protože jsi smradlavá jako kytka jménem zmijovec titánský?

Matka ji obratem požádá o zachování dekora, jelikož si nechce udělat ostudu explozí smíchu.

Timu se mezitím rozpovídá o známých zákaznících, celebritách a vysokých úřednících. Nefertiti se konečně zapojí do rozhovoru a Timu jí po upití z druhého piva odpovídá na dotaz. „Ano, zavražděný vrchní písař Ptahšepses byl mým častým zákazníkem. Jeho vysoké postavení vyžadovalo, aby se náležitě reprezentoval a způsobně dbal o svůj zevnějšek. Nezřídka mě navštěvoval se svou ženou. Milá paní. Jeho smrt ve mně vyvolala šok, se kterým se potýkám ještě teď.“ Oplatí úsměv a pokývnutí nově příchozímu muži mířícímu na zahrádku. „Policie ani nenašla viníka, hanebnost. Lidé začínají vymýšlet všelijaké historky. Docela oblíbenou báchorkou je útok zvířete. Nabádá k tomu místo vraždy, pole. Jenže policie v polích žádného predátora nenašla. Může se ukrývat mimo pole, ano, ale upřímně, které zvíře by bylo natolik inteligentní, aby mrtvého uložilo zrovna do polohy předdynastického způsobu pohřbívání? Neschopnost najít vraha napomáhá nesmyslným dohadům o vraždícím zvířeti. Další část veřejnosti zase podezřívá reinkarnované, ale považte, policejní sken by reinkarnovaného přece prozradil.“

„Přesněji řečeno, policie se k případu doposud nevyjádřila,“ podotýká Nefertiti. „Ještě existuje alternativa o vraždícím odmítači, ale jak by se dostal do Thonisu?“

Teje se úsměvem omlouvá za dceřino mudrování.

„No právě, jak by se sem dostal odmítač,“ přisvědčí vlásenkář. „Pevně věřme ve schopnosti thoniské policie, určitě vraha rychle dopadne. Přesto nechci pokoušet štěstí. Jsem totiž trochu pověrčivý, proto mám náhrdelník se stočeným papyrem s ochrannou formulí. Pevně věřím, že mě před vrahem ochrání, ať už se jedná, o koho chce,“ Timu se s omluvou postaví. „Musím se zastavit na zahrádce,“ poví rozpustile. „Rád jsem vás, Teje, potkal. Budu velmi potěšen, když se znovu setkáme,“ drží obě Tejeniny ruce v přátelském gestu a upřímně jí kouká přímo do očí. „Starce vždycky potěší setkání s příjemnou osobou. Máte sympatickou rodinu,“ potřese si se zbytkem rukou.

Jakmile Timu odejde, Teje adresuje oběma členům rodiny výtku. „Někdy mám pocit, že se potřebujete konverzačně předvádět. Benedikte, minule to bylo na banketu v mém knižním ateliéru, a u tebe, Nefertiti, k tomu došlo právě teď.“

Její dcera zakroutí očima. „Měli bychom zapírat svou osobnost a jenom se usmívat jako dýchající figuríny bez vlastního rozumu?“

„Jenom laskavě neškoďte mému podnikání. Timu zná hodně významných osob.“ Po několika uštěpačných poznámkách mezi matkou a dcerou se směr hovoru ubere k dnešnímu soudu. A hlavně době následující po něm.

„Chutnalo ti?“ optá se Benedikt, myšlenkami zjevně mimo zdejší realitu.

„Mohl by sis odpustit brouzdání po internetu, když jsme venku?“ zpraží ho Teje.

Benedikt se kysele zamračí. „Pouze jsem se zahloubal. Zajímalo mě, zda si alespoň pochutnala, když už nic.“

Manželka ho chvíli pozoruje. „Dobrá,“ vzdává pokračování výtky a hovor opět nasměruje k Nefertiti.

„Co byste vůbec čekali?“ začne Nefertiti. „Tobě, tati, nepřímo vzkazuje, že by ses neměl zahazovat se šikmookou kundou.“

„Jak ta mě vytáčí,“ Teje by se nejraději rozječela vzteky. „Představ si, Benedikte, že by tu seděla místo mě. Že by ležela v posteli vedle tebe.“

„Překrásná představa,“ poví ironicky. „Chceš, abych měl střevní obtíže?“

Harfistku vystřídá dvojice dcer piva, jedna se chopí brnkání na loutnu a druhá ji doprovází příjemným melodickým zpěvem.

„Kdybychom… kdybychom… na tvou matku měli nějakou páku,“ zamyslí se Teje.

„Biologickou matku,“ upozorní Nefertiti. „Vůbec nejraději bych uvítala, kdyby mě už nemohla popotahovat po soudech. Vždyť mě minule zažalovala kvůli ‚odůvodněnému‘ podezření, že jsem jí vykradla byt.“

„Z nás tří jsi jediný, kdo má zkušenosti s nevyzpytatelnou ženskou, co bys nám poradil?“ optá se svého manžela. „Já jsem se s podobným chováním jaktěživ nesetkala.“

Benedikt dopije půlku piva nezvykle rychle. Drahnou dobu jsou navyklé na jeho minimální až mizivou spotřebu alkoholu. „Můžeme popřemýšlet nad zbavením svéprávnosti,“ pokrčí rameny. „Nedomnívám se ovšem, že by šlo o snadnou záležitost.“ Netváří se dvakrát družně. Nezúčastněný pohled není dokladem o brouzdání na internetu, to by pohotově nezareagoval, ale vypovídá o touze být sám a s nikým nemluvit. „Největší časovou úsporu vidím v nečinnosti. Nefertiti, sice ji můžeme nějak pohrozit, ale sama víš, že by pohrůžku nahrála a nasdílela na internet, záznam by se nehezky obrátil proti tobě.“

***

Je po druhé hodině ranní. Holohlavá Nefertiti sedí ve svém pokoji na divanu a ve světle lampy se snaží zapomenout na dnešní den četbou elektronické knihy, kterou si nechala promítnout na jindy prázdnou stránku z papyru. Soustředění ji ovšem obchází širokým obloukem. Několikrát se v textu musí vrátit, jelikož jí uniká souvislost. Odhodí papír na divan a vyrazí ke dveřím pokoje. Ve zhasnutém obýváku potkává Benedikta sedícího na gauči. Její otec upírá ztrápený pohled na světla nočního Thonisu a Prahy. Výhled velkými okny není méně působivý než za dne. Benedikt je oblečený do vzorného staroanglického oblečení příkladných gentlemanů. V tomto oblečení se jí otec přece jenom líbí víc než v tom thoniském.

„Dneska si výjimečně dopřáváš,“ okomentuje jeho skleničku vína a posadí se vedle něj.

„Víš, že jsem začal kouřit až v dospělosti?“ promluví se škaredým tónem, mluví z něj démon. Nespouští pohled z okna. „Exmanželka si zakládala na držení se za ruku. Z jakési tradice. Tak jsem začal kouřit, abych ji za tu zatracenou ruku nemusel držet. Nechutně se jí potila dlaň, dříve jsem si toho kupodivu nevšímal. Veškeré její bytí mi začalo lézt na nervy. V podstatě jsme spolu už jen nakupovali, takže bylo snadné ji za tu zatracenou pracku nedržet. V jedné ruce jsem nesl tašku a v druhé zapálenou cigaretu. Nesnášela cigaretový kouř. Což mi vyhovovalo. Několikrát za den jsem si od ní mohl odpočinout při pokuřování před barákem. Teď, když jsem s Teje, nepotřebuji kouřit. Jenomže mívám sny o kouření a probouzím se s chutí cigaretového kouře uvnitř pusy.“

Oba chvíli mlčí a prohlíží si skvostný výhled. Benedikt doposud okem nezavadí o svou dceru.

Nefertiti se otáčí k otcově profilu. „Víš, že si ve třináctém století v Evropě mysleli, že pyramidy sloužily jako sýpky obilí? Benátky už neexistují, ale dochoval se záznam mozaiky z benátského chrámu svatého Marka, kde Josef a jeho bratři vytahují obilí z pyramid z Gízy.“

„A dnes se v podobným pyramidách žije,“ odvětí bezbarvě Benedikt.

„Pokud se mezi námi něco pokazilo, nemám tušení, čím jsem ke zhoršení ovzduší mezi námi přispěla. Dokážu si představit, že mnohdy dovedu být odtažitá nebo přímo nedůtklivá. Ale byla bych mnohem radši, kdybychom si to mezi sebou vyříkali a žili spolu opět v harmonii. Nebo to není mnou? V čem spočívá tvé trápení?“

Benediktův těžko čitelný výraz nahradí náznak emoce, kterou si Nefertiti nedovede zařadit. Položí mu ruku kolem ramene. Cítí, jak Benedikt ztuhne. Druhá osoba, co během jednoho dne ztuhne pod jejím dotekem. Jenomže Benediktovi nikdy nevadilo její zaměstnání. Opře si hlavu o otcovo rameno.

„Copak?“ pokouší se otce rozpovídat.

„Musím se s něčím vypořádat. Břemeno nemůžu přenést na druhou osobu. Bohužel mi s tím nikdo nemůže pomoci. Spíš by se to tím ještě zhoršilo.“

„Jsem tu pro tebe. I Teje. Nejsi v tom sám.“

Konečně se na Nefertiti podívá a smutně se usměje. Proč jsem v metru musel sebrat zrovna tvůj papírek s heslem? říká si při pohledu na svou dceru. „Byl bych moc rád, kdybychom se spolu zase mohli bezstarostně radovat. Jenom mám problém, se kterým si časem určitě poradím,“ dodává si odvahy.

„Trápí tě Ptahšepsesova smrt? Pokud vím, nebyli jste si příliš blízcí,“ zkouší Nefertiti najít důvod otcova soužení.

Všem Thonisanům se v hlavě rozezní stejný nekompromisní hlas jako minule. Ti, co spali, jsou rázem probuzeni. „Thonisané, stal se další nepromíjený akt hereze! Ostudná vražda vlásenkáře, pana Timu. Vražda musí být neodkladně objasněna! Nárokujeme si právo nahlédnout do vašich paměťových záznamů, bez rozdílu společenského postavení a typu pobytu. Pokud odmítnete, čeká vás okamžité vzetí do vazby a nezvratné odnětí pobytu, bez rozdílu společenského postavení a typu pobytu. Nefertiti, máme váš souhlas k policejnímu skenu vašich paměťových záznamů?“ každému z Thonisanů položí hlas otázku s jeho jménem. Nefertiti i teď neodkladně souhlasí s policejním skenem. „Děkujeme, záznamy nebyly vyhodnoceny jako podezřelé. V průběhu vyšetřování přesto můžete být kontaktována.“

V obýváku se rozsvítí. „Benedikte, nezdá se ti, že poslední dobou podezřele umírají lidé, které známe?“ ve dveřích ložnice rodičů stojí rozcuchaná Teje v noční košilce.

„Že ty peníze za ochranný papyrus raději nepropil,“ řekne ohromený Benedikt.

***

Starověcí Egypťané chápali lidskou bytost jako množinu složenou z osmi částí: těla, jména, srdce, stínu, ach, ka, ba a sahu. Poslední čtveřice tvoří nehmotnou část člověka, zjednodušeně řečeno jsou duší člověka, přičemž třeba ba vzniká až po skonání. Aby byl možný život na onom světě, musí se zachovat lidská schránka. Vznik mumie má oporu v mýtu o Usirovi. Na počátku světa existoval bůh země Geb a bohyně nebe Nut, ti zplodili bohy Usira a Suteha a bohyně Eset a Nebthet. Právě díky mytologii a zhýralé makedonské dynastii Ptolemaiovců (kam patří i Kleopatra) se v povědomí drží, že se v prostředí starověkého Egypta nosily incestní svazky. Bezesporu k této dezinformaci přispěla i skutečnost, že se staroegyptští manželé oslovovali sestro a bratře. U rodu Ptolemaiovců k incestním svazkům prokazatelně docházelo, ale jinak byl incest doménou jen mýtů a jedním z nich byl mýtus o sourozencích Usirovi a Esetě, kteří spolu utvořili manželský pár. V mýtu platí tato dvojice bohů za ty dobré, naopak jejich bratr Suteh vystupuje v roli arcizloducha, který Usira lstivě uvěznil v truhle s víkem a truhlu nechal hodit do Nilu. Eset svého mrtvého milovaného nakonec našla a pohřbila jej na egyptské půdě. Tímto zamilovaným činem si ovšem nezískala Suteha, který nebožtíkovo tělo rozsekal a zohavené kusy těla nechal porůznu rozházet po království. Jenomže zamilovaná Eset se opět vydala hledat pozůstatky svého manžela, a jakmile našla všech šestatřicet kusů, dala je dohromady pomocí obvazů. Usir je tedy předobrazem mumie a jakákoliv mumie člověka je ztotožňována právě s bohem Usirem, a proto se k nebožtíkově jménu přidává i bohovo jméno.

K nejzásadnějšímu pokroku v mumifikaci došlo za éry Nové říše. Na těchto základech se mumifikují i těla politika Ptahšepsese a vlásenkáře Timu. Oproti starověku se dnešní balzamování ovšem nese v duchu úzkostlivých hygienických standardů, a přestože je všeobecně známo, že lidé se SuanPchanem jsou prosti přenosných chorob, je pro klid každé živé duše nakládáno s těly nebožtíků (ač s úctou), jako by byly epidemiologickou hrozbou. Není se čemu divit, lidstvo si během Velkého úpadku zažilo své. Mezi lidmi stále kolují děsivé zkazky o pandemiích z dob před Euro-Ruskou unií. Ale i po ustanovení Euro-Ruské unie a postupném rozšiřování SuanPchanu docházelo k nezměrným epidemiím mezi odmítači.

Než přijde na řadu mrtvola Ptahšepsese či Timu, je potřeba se postarat o zesnulého, kterého do ibu přivezli dříve. Uvnitř jednopatrového ibu z kamenných bloků leží na operačním stole atletické tělo vysokého černocha, kterého balzamovači zbavili ochlupení. Místností s hieroglyfickými výňatky z Knihy mrtvých se nese předříkávání náboženských textů z úst kněze předčitatele. Všech pět balzamovačů, včetně kněze a vrchního balzamovače, má ochranné kombinézy se vzduchovými filtry. Profesi balzamovače by v dnešní době vykonával málokdo, kdyby jej stihl osud starověkých kolegů, se kterými nechtěl mít nikdo nic společného, jelikož zápach zažraný do jejich kůže odpuzoval i prostitutky v největší finanční tísni. Ochranné obleky plní ovšem ještě jednu zásadnější funkci – chrání balzamovače před znečištěním.

Nejvyšší nad záhadami, tedy vrchní balzamovač, má speciální ochranou masku se šakalí hlavou. Má za úkol zastávat kontrolní funkci boha Anupa. Tento manažer zdejšího ibu dohlíží na správnost balzamovací procedury. První etapa, kdy se nahé tělo mrtvoly zbaví ochlupení a omyje vodou s natronem, dopadne podle předpisů. Druhá etapa rovněž. Špičatý nástroj skrze nosní dírku protne kost čichovou. Balzamovač v lebeční klenbě dokáže dlouhým háčkem udělat z mozku cucky hmoty, které vytáhne nosem ven. Do vyprázdněné lebky balzamovači zavedou speciální kapalinu skrze trychtýř v nosní dírce. Pozůstalí by bezesporu netoužili vidět, jak balzamovači pohybují s tělem a hlavou, aby se kapalina rozlila po celé lebeční klenbě. Balzamovačům se přitom podaří zlomit klíční kost, což není nijak výjimečná nehoda. K tomu holt občas dojde, což potvrzují i některé staroegyptské mumie.

Po několika hodinách nechají nosem vytéct zbytky kapaliny s biologickým odpadem. Tělo se omyje a nosem se tentokrát do lebky vlije pryskyřice, přičemž balzamovači opět otáčejí tělem. Nezasvěcený člověk by si řekl, že tolik pohybování s lidskými těly zažívají snad jen v léčebnách dlouhodobě nemocných nebo na rehabilitačním oddělení. Druhou etapu balzamování završí ucpání nosu, úst a uší pryskyřicí.

Vrchní balzamovač pokyne rukou k nahému nebožtíkovi a k tělu jako první přistupuje grammat, který mezi levým spodním žebrem a kyčlí nakreslí fixem čáru. Parašist ke dvanácticentimetrové přímce přiloží ostří poctivě nabroušeného zahnutého nože a nezdráhá se vymazat stopy po fixu. Vůbec nejbizarnější a nejnevděčnější úkon čeká na tarišeta – v tomto případě je tarišetem žena. Tarišet má samozřejmě gumovou rukavici a v tuto chvíli strká ruku do díry v boku a pevným stiskem chytá střeva. Volnou rukou se zapře o operační stůl a začne vytahovat střeva, která mohou mít kolem sedmi metrů. Následuje vyjmutí žaludku a jater. V těle nechává slezinu a ledviny. Grammat nakreslí čáru na bránici, aby parašist věděl, kam vyhloubit díru, skrze kterou tarišet vytáhne plíce. Srdce je podle staroegyptské víry sídlem rozumu, citů, a proto zůstává na svém místě. Vyjmuté orgány čeká očištění a vysušení, aby se následně mohly dát do kanop.

Nefertiti je uvnitř ochranné kombinézy horko, namáhavost vykonávání práce tarišeta dává znát hlubokým dechem, dýchacímu filtru dává zabrat. Pro každou pracovní směnu přiděluje vrchní balzamovač svým podřízeným pokaždé jinou funkci. Dnes tedy na Nefertiti připadla nevděčná funkce tarišeta. Vytahovat vnitřnosti je namáhavé nejen pro svaly, ale i pro mysl. Žehrat na zaměstnání by bylo liché, sama si jej vybrala a pokračuje v něm. Kdyby chtěla, mohla by si najít jiné místo, snad mnohem lukrativnější. Z jistých důvodů jí práce ovšem docela vyhovuje.

***

Mrtvoly Ptahšepsese a Timu čeká pátá etapa mumifikace. Oba leží nazí ve speciálních vanách, které jsou prozatím prázdné. Nefertiti zavádí Ptahšepsesovi dírou v levém boku plátěné pytlíčky s granulemi natronu, kterému se dnes říká hydroxid sodný. Jakmile napěchuje břicho, naplní i bránici. V médiích se neuvádí, že Ptahšepsese našli bez mozku a žaludku. Mrtvole Timu zase chyběl mozek a obě plíce. Mozek u lidí se SuanPchanem funguje jako paměťový disk, jehož částečnou kapacitu může pronajímat cizím lidem jako cloud. Vrah podle protnutých čichových kostí oběma rozmašíroval mozek balzamovacím nástrojem, jako to dělají tady v ibu. Nefertiti to chápe jako snahu o likvidaci pamětí obou pánů – ale co když si někde platili cloud? To je pak vrahovi houby platné, že oběti připravil o mozek, do jehož záznamů by se jinak policie mohla podívat i po smrti.

Jakmile napěchuje natronové pytlíčky i do Timu, přijdou za Nefertiti kolegové s kýbly plnými natronu. Než se s těly bude moci pokračovat v mumifikaci, je potřeba těla řádně vysušit a o to se má postarat právě natron. Těla postupně mizí v granulkách.

Nefertiti vrtá hlavou, proč se vrah kromě likvidace mozku obtěžoval i s odejmutím orgánů. A proč u každé oběti ukradl jiný orgán? Proč Ptahšepses přišel o obě plíce? A proč Timu o žaludek? Že by trofeje? Nefertiti stejně jako její kolegové mají od thoniské policie nakázáno mlčet o stavu, v jakém byly mrtvoly nalezeny. Thoniské policii by bylo hnedka jasné, odkud informace prosákla a zbavení podmíněného pobytu pro celou rodinu by bylo maličkostí v porovnání s právní štvanicí thoniských soudů.

***

Nefertiti hloubavě našpulí rty. Posedává s Benediktem v obýváku jejich bytu v Chufuově pyramidě. „Nemůžu ti říci více, ale obě těla máme u nás v ibu. Rozhodně je nezabilo zvíře. Víc už neřeknu, jsem pod policejní přísahou.“

Benedikt se do kvetoucího tepla kávy zamračí. „Stávka českých a moravských soudců přišla v opravdu nevhodný čas. Thoniští soudci sice nestávkují, ale to Thonisu houby pomůže, když se při obou policejních skenech zjistilo, že Thonisan nezabíjel. Bez souhlasu alespoň jednoho českého soudce neproběhne policejní sken na území Čech. To samé platí pro alespoň jednoho moravského soudce. Zatraceně, vždyť vrah může mezitím unikat za hranice unie a za své činy nikdy nebude souzen!“

„A také utíkat nemusí. Může využívat stávky českých a moravských soudců. Bude zabíjet i příště? Ale jak by se do Thonisu dostal někdo bez povolení k pobytu? Neznervózňuje tě také, že oběťmi vražd jsou matčini známí? Nemohla se do něčeho zamotat? Co když jí reálně hrozí nebezpečí?“

„Nepřeháněj! Vůbec s tím nemusí mít nic společného. A kdyby ano, tak tu od toho je thoniská policie. Nic jiného nám nezbývá.“

„Tati, uškodilo by něčemu, kdybychom si zahráli na amatérské detektivy?“

„Co to povídáš?“ zasměje se Benedikt hlubokým hlasem.

„V éře SuanPchanu nejde o nic nepatřičného. Mimo Thonis je běžná praxe amatérských detektivů lačnících po senzaci. Vražda celebrity nebo politika je pro ně lákavá jako lejno pro masařku. Už teď se na dějiště obou vražd pořádají turistické prohlídky. V davu zvědavců a samozvaných detektivů bychom se náramně ztratili.“

Benedikt kroutí hlavou. „Magoříš?“

„Za krátký čas došlo k vraždám dvou matčiných známých. Které jsme mimochodem potkávali i my dva. Teje může být do něčeho zapletená i nevědomky.“

„Přestaň už číst detektivní romány, příliš tě ovlivňují. Když se budeme plést do cesty thoniské policii, riskujeme zbytečné problémy. Podmíněný pobyt máme chvíli a už chceš riskovat jeho odejmutí?“ Benedikt se ztráty pobytu pochopitelně obává. Život v Thonisu mu poskytuje thoniské zdravotní pojištění, čímž má přístup k potokům peněz hradícím jeho nákladnou léčbu. Bez thoniských peněz se z něho nehezky řečeno stane kripl. Mohl by požádat Teje, aby mu pomohla financovat léky, ale propadl by se hanbou. A není to jen tím, že by se to podle něj neslučovalo s jeho představou schopného staroanglického gentlemana, Benedikt by se propadl studem, kdyby si půjčoval peníze od ženy, kterou několikrát podvedl při viranosexu. „Před okamžikem jsi vyslovila konspirativní domněnku. Pokud v Thonisu potajmu existují privilegovaní obyvatelé, kteří těží z nadstandardních výhod a nemusejí podstupovat sken thoniské policie, co když je vrahem právě thoniský politik? Bylo by moudré na sebe upozorňovat?“

„Život nebo krásné bydlení?“ optá se ho příkře dcera, která absolutně netuší, že Benediktovi ani za mák nezáleží na krásném bydlení.

„Nechci o tom už slyšet! Nehrajme si, nač nemáme oprávnění,“ zabrzdí dceru rázně.

„Nemusím ti snad složitě připomínat, že pokud zabijí mámu, tak se sotva zmůžeme na to, abychom si udrželi podmíněný pobyt. Bez jejích peněz neuděláme potřebný měsíční obrat pro udržení spotřebitelské síly ve spotřebitelských soutěžích. Bez jejích peněz přijdeme o podmíněný pobyt. Nevím, jak to mezi vámi teď je, ale nejspíš tě víc trápí, jestli si udržíš tenhle byt, než aby ses bál o matčin život. Věc se má takto, tati, pokud se neujistíme, že mámě nehrozí smrt, je dost možné, že o svůj podmíněný pobyt přijdeš tak i tak. Co můžeme ztratit? Vyšetřováním riskujeme vyhoštění z Thonisu. Nicneděláním možná riskujeme smrt mámy. Tak i tak o byt přijdeme,“ Nefertiti mluví kysele.

Neměl bych se stresovat, opakuje si Benedikt.

„Musíme vraždy vyšetřit!“ vychrlí ze sebe Nefertiti rozhodně. „Máma se mohla do něčeho namočit! Zjistěme tedy, o co jde, a případně přijměme protiopatření, abychom nepřišli zkrátka!“

3| TEJE

Podívejte se na něj, řekne si zralá žena, když ho časně ráno míjí u sousoší svatého Cyrila a svatého Metoděje na zalidněném Karlově mostě, který Pražané využívají od roku 1402. Legenda praví, že středověcí stavitelé do malty přimíchávali vajíčka.

Podívejte se na něj, řekne si houslista, vedle kterého afektovaně poskakuje virtuoprojekce baletky.

Podívejte se na něj, na toho jelimánka, řekne si pihatý chlapec mající za zády sochu svatého Vojtěcha. Na Karlově mostě je dohromady na třicet soch a sousoší křesťanských svatých.

Blonďákův sebejistý krok a samolibý výraz skutečně nesklízí sympatie. Ale vidět mu do hlavy…, to je teprve síla. V hlavě to má uspořádané vpravdě po svém. Upřímně řečeno způsob, s jakým si Egon vykračuje historickou Prahou, zdaleka neodráží jeho hluboké přesvědčení o svém výhradním postavení na planetě Zemi. Lidé podle něj existují jenom proto, aby žasli nad jeho vzestupem. Lidé jsou pro něj zábavnými kulisami pro zkrácení volné chvíle. Je pro něj příznačné, že človíčky vnímá pouze jako mini-bosse ze starodávných počítačových her, které je potřeba porazit, obrat o vybavení a jít dál – za dalšími mini-bossy. Vzdušný letní oblek světlé barvy mu padne, o tom žádná, hnědé sandále jakbysmet. Béžová koloniální přilba (toliko typická pro dávný imperialismus evropských mocností nebo pro příběhy Julese Verna) mu nepochybně sedí a nijak nehyzdí celkový dojem čtyřicátníka s jemnocitem pro úpravu zevnějšku, to ostatně podtrhuje i bezvadná pedikúra a manikúra. Černé brýle zrcadlí odrazy bezvýznamnosti existence všeho a všech. A příruční aktovka dokládá Egonovu snahu vypadat důležitě.

Zhruba uprostřed parku na Kampě se opře o kamenný ohradník monstrózního sousoší. Třímetrové sousoší oslavuje ruskou intervenci, ale arogantní elegán si nedělá hlavu z oslavování bezvýznamné historie pidižvíků. Na ohradník si bezstarostně položí svou příruční aktovku, ze které vytáhne tabatěrku. Když ji otevře, vyskočí z ní robotický pavouček, který odhodlaně zamíří ke kamenné vojenské botě svalnatého kozáka svlečeného do půli těla. Robotický pavouček nelení, a jakmile Egon vtáhne druhý šluk cigarety, pustí se do vytváření pavučiny. Pavučina není ničím jiným, než jakýmsi QR kódem, který druhý konspirátor bude moci přečíst. Ve způsobu splétání pavoučí sítě je ukrytá informace, která je čitelná za využití správného dešifrovacího algoritmu. Jinak spletená pavučina nese pokaždé jinou informaci. Jednoduše řečeno, pavouček vytváří obrázek, který lze dešifrovat, a přečíst si tak vzkaz. Výhodou pavoučích sítí je jejich všednost, nikoho nenapadne, že zrovna tato pavučina není prácičkou živoucího členovce. Jediné, co hrozí, je její zničení, ale Egon robotického pavoučka nenechává pracovat na místě, kde hrozí útok prachovkou.

Pan arogantní podruhé otevře tabatěrku, aby chňapl po další cigaretě, čímž umožní návrat robotickému pavoučkovi. Jakmile je pavouček v bezpečí, zaklapne tabatěrku a s náramně sebejistým výrazem vykročí k východu z parku.

Jak už bylo řečeno, v lidstvu spatřuje pouhé rozptýlení, lze ho pitvat, šukat, ale předně mu nemůže upřít, že se díky němu skvěle baví.

***

Teje se nešťastně hrbí v tureckém sedu. Z manželského lůžka pozoruje výhled z obrovských oken jejich thoniského bydlení v Chufuově pyramidě. Stěny ložnice jsou pokryté hieroglyfy teplých barev. Za sebou má spícího Benedikta. Vnímá laskavé namlouvání světla časného rána s tmou ložnice. Tma se ve kvetoucím světle rozpouští do slábnoucího šera a Teje v tom vidí analogii k milování, kdy se pohlaví obou partnerů vpíjí do sebe. Teje poslední dobou vídává analogie k milování snad všude. Je nevybouřená, neukojená a nedobývaná. Rozsah sexuálního napětí dokáže pochopit puberťák objevující svou sexualitu, o kterou se s ním zatím nikdo nechce podělit. Z nočního stolku se na ni kření dřevěná postavička fousatého trpasličího boha Bese s buclatými tvářemi. Baví se jejím neuspokojivým intimním životem? Jí samotné do smíchu není, ale chápe, že vrtochy bohů nemusí nutně ctít dobré mravy.

Přeloží-li se staroegyptské slovo políbit, znamená to sen. Ačkoliv tím staří Egypťané určitě chtěli říct, že líbání je krásné jako nádherný sen, tak v kontextu Benedikta a Teje jde o jiný rozměr tohoto slova. Polibek od Benedikta je poslední dobou jako prchavý sen, ze kterého se Teje zklamaně probouzí, aniž by ho cítila na rtech. Líbá ji, jako by to chtěl mít rychle za sebou. Už ji ani nebaví milování. Je natolik vzácné, až se jí Benedikt stačil odcizit. Jakmile k němu dojde, cítí se celá nesvá. Podobně by se cítila při milování s cizincem, se kterým ji nepojí láska, ale pouhý neuspokojivý fyzický průnik. Četnost je nevyvážená, jednou je častěji (čímž si stačí zvyknout a konečně si sex užívá), avšak záhy na něj čeká řady dnů.

Nechápe, proč je Benedikt najednou tak odměřený. Po získání podmíněného pobytu je překvapivě nesoustředěný a bez nálady. Jeho odtažitost a problémy s erekcí jsou ještě dlouhodobějšího charakteru. Několik měsíců se očividně trápí, jenomže nenašel odvahu se svěřit. Teje netuší, že za tím vězí Benediktova diagnóza a jeho postupné zadlužování, aby zabránil zhoršení svého zdravotního stavu. Ale živoucí mrtvolou se stal až po jisté situaci se svou dcerou, o které se nemá nikdo dozvědět. Nedostatek informací vytváří podhoubí pro všelijaké dohady. Teje se například nemůže ubránit dojmu, že ho manželský sex vlastně neuspokojuje, a proto se mu nepostaví, nebo se s tím vypořádá takříkajíc moc brzy. Což ji pochopitelně zraňuje a uráží. Tělo má pevné jako mladá holka, tvář žádoucí a úsměv ji omlazuje. Krom toho není žádná upejpavá ženská. Nevidí proto důvod, proč by se s ní měl nudit.

Už ani u snídaně si kdovíjak nepovídají. Dcera vyrazila do práce a manželé si vyměňují jen zdvořilostní fráze. Neodpovědět křikem na Benediktovu lhostejnost stojí Teje mnoho energie. Dusí v sobě vulkán ponížení. Kdyby se Benedikt za celou dobu snídaně podíval na svou ženu, neušlo by jeho pozornosti, že jej Teje upřeně pozoruje. Teje je přesvědčená, že se Benedikt oddává sledování sexu cizích lidí, kterých na internetu najde hotové pluky. Pak se nelze divit Benediktově nezájmu o „obyčejné“ milování s vlastní ženou, když na internetu zažije nevyslovitelné zhovadilosti, což zcela logicky muselo vést k „obrnění se“ vůči běžnému styku.

„Jaký je smysl manželství ve třiadvacátém století?“ optá se ho zhurta.

Benedikt konečně zvedá hlavu. „Prosím?“

„Snad až ve dvacátém století spolu páry žily z lásky. Do té doby se v tehdejší západní civilizaci cenily prospěchářské svazky, které se dnes zase vrátily do módy. Vyslovím hypotézu. V době SuanPchanu může být každý nevěrný během mrknutí oka. Důvodem, proč spolu mnozí skutečně jsou, spočívá v jejich lepší uplatnitelnosti ve spotřebitelských soutěžích.“ Ano, s Benediktem snili o životě v Thonisu, ale netušila, že patří mezi další prospěcháře, kteří spolu žijí pouze ze socioekonomických pohnutek.

Benedikt si svou manželku pečlivě prohlíží. Daří se mu nedávat najevo svou paniku. Natáhne k ní ruku, aby tu její ukryl pod svým teplem. „Měj se mnou více strpení.“

„Strpení s čím?“ Teje Benedikta miluje. Což si teď květnatě vyčítá. „Asi jsem příliš starosvětská, ale pokud zjistím, že mě podvádíš…“ Nespouští oči z jeho uhrančivé tváře. „Uhnal jsi mě na gentlemanské chování a zevnějšek nonšalantního elegána. Ale s tím si dlouhodobě nevystačím. Pokud se ke mně nebudeš chovat přiměřeně k našemu svazku, tak docílíš vychladnutí citů. A kdo ví, co bude potom… Nedávám ti žádné ultimátum, ale měl bys sám zhodnotit, kdy bude nejlepší doba, aby ses mi svěřil. Chci vědět, co se s tebou děje! Není snad potřeba poukazovat na mou neochotu čekat věčně. Žádám tě proto, abys se svěřováním dlouho neotálel.“ Zvedá se, obejde stůl a políbí ho na čelo. Rozloučí se. „Musím do práce.“

Benedikt očima visí na manželčiných zádech. Hrnek s černým Darjeelingem v půli cesty k ústům drží s rozechvělou rukou. Z obličeje mu uprchnou barvy života. Sám sebe má za nejhanebnějšího a nejnevděčnějšího zlosyna. Sám sobě je s těmi všemi hříchy nejodpudivějším protivníkem a zločincem.

***

Teje sedí v kavárně svého antikvariátu. S nečitelným výrazem upije oolong Ali Shan ze zdobeného čajového kalíšku. Tmavě modrý kostýmek se sukní po kolena působí nesmírně luxusně a chvályhodně zvýrazňuje její hezkou postavu. Návštěvníci Knižního ateliéru paní Teje si prohlížejí vzácné knihy a s trochou štěstí některý ze svazků najde svého kupce. Ale čeho si Teje v tuto chvíli nejvíce považuje, je nikým nerušené soukromí. Může být sama mezi lidmi a hloubat nad duševním živořením s Benediktem.

„Staré Řeky šokovala míra emancipace Egypťanek,“ uvede se s povýšenou lehkovážností oplácaná zlatovláska Emöke s komplikovaným drdolem a křiklavou rtěnkou. Působí dojmem dekadentní matky vašeho nejlepšího kamaráda, která nemá zábrany skočit do víru tělesných manévrů. V ruce drží rudou kabelku Oleg Vavilov. Bez svolení si sedne naproti Teje. Přidrzlá čtyřicátnice položí kabelku na stůl, přičemž pohrdavě drcne do Tejeniny čajové konvičky, ze které se vyšplíchne trocha čaje. Pod bílým sáčkem zapnutým na jeden knoflíček je rovnou holá kůže bez podprsenky. Chirurgicky nadměrně zvětšenému poprsí podle Emöke podprsenka ani nesluší. Kůže je na blondýnu přehnaně opálená. Kalhoty jsou napnuté z rozpínavosti macatých nohou a ďábelsky rudé střevíčky Natalja Berezivova nemají podpatek. Ruce má ověšené zlatými náramky s drahými kameny od Yuriho Bagrova. Má slizkou afektovanou mimiku a otravnou jakože-kamarádskou gestikulaci. „Měla by sis držet palce, aby se v Thonisu neobjevil druhý Ptolemaios Filopator, který by práva žen pořečtil,“ dobírá si Teje se zaťatými palci. Ptolemaios Filopator egyptským ženám odňal rovnoprávnost s muži.

„Víc se zajímej o knoflíček u sáčka než o má občanská práva,“ oplatí jí Teje vyrovnaně. Ani jedna tu druhou nepozdravila. „Na političku odvážný model.“

Emöčin jediný knoflíček u sáčka je až u pupíku, takže je značná část přebujelých prsou a břicha všem na očích. Proto Emöke ostatně nenosí náhrdelník, zbytečně by zakrýval to, co tak vehementně nabízí k prohlédnutí.

„Jsem přece odvážná poslankyně,“ zazubí se Emöke a ulízne si vlasy. „Každopádně mou poznámku neber úplně tak na lehkou váhu,“ vztyčí oba ukazováčky. „Sama přece víš, že v kontextu jistého zákona prozatím patřím do nevyhraněného tábora, o který se perou obě křídla. Kdyby navrhovaný zákon nakonec prošel Poslaneckou sněmovnou, v Senátu mu nic nestojí v cestě. Troufám si tvrdit, že populisté mají velké zastání.“

Teje si odfrkne. „Čeho by se tím docílilo? Jen by se uškodilo ekonomice. Ovšem,“ usměje se sladce, „musí být báječné, když ti oba tábory mažou med kolem pusy a slibují a slibují.“

Emöke poslední poznámku přejde úsměškem, po kterém otevře pusu, aby si protáhla klouby čelistí. Nezdvořile si přitom nezakryje ústa. „Thonis vládu místy dost sere. Thonisané se tváří, že jsou něco víc. Po těsné výhře v prezidentských volbách nebylo pochyb, že si znovuzvolená prezidentka Phanová bude chtít thoniské politiky zkrotit. Pokud zákon projde, je s tvým podnikáním ámen,“ Emöke těší příslib potenciální hrozby. „Občan Republiky Čechy a Morava přece po získání jakéhokoliv thoniského občanství nemůže z morálního hlediska požívat výhody českomoravského občanství v plné šíři. Zapovězení podnikání na českomoravské půdě je odůvodnitelné. Musíš uznat, že to není úplně padlé na hlavu.“ Emöke po objednání espressa lunga plácne číšníka po zadku. „Zavčasu se vzdej podmíněného pobytu. Pokud zákon projde a ty se ho nevzdáš, ve zbytku republiky si už nevrzneš.“

„Jsme federativní stát, nemůžeš diskriminovat část obyvatelstva,“ odsekne jí rozladěná Teje. „Republice odvádím nemalé daně, při zákazu mého podnikání si státní pokladna leda pohorší, neboť svůj antikvariát přenesu do Thonisu. A není nás málo, co bydlíme v Thonisu a podnikáme mimo něj. Zákon je paskvil, postihuje výhradně českomoravské podnikatele, kteří získají thoniský pobyt. Jenomže neřeší rodilé Thonisany vlastnící korporáty po celé zemi. Pár demagogů si udělá čárku, že splnilo položku v dlouhém předlouhém seznamu slibů svým voličům, ale svět se nezboří, jenom to zkomplikuje život lidem, kteří si chtějí dopřát krásného bydlení.“

Emöke přes tvář proplují bouřková mračna. Hlavu nakloní na stranu a zase si protáhne čelisti. V očích je pusto po lidskosti. V hlase je slyšet statická elektřina, která vcukuletu může metat blesky. „Vzlyky, vzlyk, Tejince nepřejí klásňoučké bydlení,“ posmívá se Emöke ironicky. Teje zkamení tvář, vyčkává. Emöke pokračuje: „Mého otce ranila mrtvice, když se dozvěděl, jakým způsobem jsi se mnou před lety vypekla. Kde bereš tu drzost, aby sis stěžovala?“

„Dnes si coby poslankyně nemusíš stěžovat na nepřízeň osudu,“ odvětí Teje klidně a nalije si do kalíšku oolong. Na konvičce je devítiocasá liška kicune.

„Když tě píchá Benedikt, neomrzne mu čurák?“ protáhne si krk. „Jsi chladná mrcha.“

„Emöke, proč jsi mě navštívila?“

„Tohle všechno,“ teatrálně zvedne ruce, čímž obsáhne Knižní ateliér paní Teje, „mělo patřit i mně.“

„Když jsme spolu podnikaly, ateliér ještě neexistoval. Je výsledkem mé píle a mého obchodního talentu.“

„Pravdu díš!“ za zvukem jejího tlesknutí se otočí návštěvníci ateliéru. „Bez mého vědomí jsi navýšila základní jmění naší firmy, přičemž ses stala majoritním vlastníkem společnosti, do které jsme obě investovaly stejným dílem. Tomu říkáš obchodní talent?“ Emöke dělá gesto škudli škudli typické pro lakomce. „Ke všemu jsi mě odstřihla od kontaktů a já spadla na samé dno. Skončila jsem s bezvýznamným podílem ve firmě, které jsem věnovala všechno, svůj čas a energii.“

„Přeháníš jako tvé sáčko, naoko usilovně odhaluje, ale to nejdůležitější zakrývá. Bez obnažených bradavek není prso nahé, je jenom účelově poodhalené, aniž by se odkryla celá pravda. Stejně jako v případě tvé verze minulosti. Převzala jsem náš podnik, nepopírám. Nesmíme však opomenout příčinu. Obohacovala ses na úkor naši firmy. Některé zakázky sis brala na vlastní triko, aniž by se zisk započetl do společného podnikání. Nemohla jsem přece přihlížet, jak si pakuješ kapsy. Podváděla jsi. Nakonec všechno dobře dopadlo. Ztráta podílu tě donutila ze sebe vytřískat maximum. Díky mně jsi objevila svůj potenciál, postavila ses na vlastní nohy, začala jsi znovu podnikat a vydělala si vlastní peníze, které jsi do startu tentokrát nedostala od otce. A hle, máš poslanecký mandát. K čemu ta zášť?“ položí si dlaň na hřbet druhé ruky.

„Díky tobě?“ pomaloučku lije nedopité espresso na podlahu a prázdný hrníček postupně utluče do podoby mračících se střepů. Hlavu naklání střídavě zprava doleva. Rukama jako by dirigovala orchestr ticha, který by měl uklidnit její rozvášněnou mysl. „Zpátky k hlavnímu tématu,“ na rtech se jí lesknou vzteklé sliny. „Prozatím patřím mezi nerozhodnuté poslance.“

„Ach, přece jen vyložíš karty,“ usměje se blahosklonně Teje a dopřeje si doušek oolongu. „Ukázkový příklad politika, který se nevzdal angažmá ve svém podnikání. Musí být povznášející ovlivňovat své podnikání z pozice politika. Pokud nebudu souhlasit s tvým návrhem, zasadíš se o to, aby nerozhodnutí poslanci hlasovali pro ten paskvil a já bych se, pro dobro svého podniku, musela vzdát thoniského pobytu. Přičemž bych přišla o exkluzivní adresu. Ty bys ovšem byla také škodná.“

„V Thonisu máš zajisté krásné bydlení,“ šklebí se Emöke.

„Překrásné. A ten výhled…“ dodává Teje s železným klidem.

„Proč na sebe nebýt hodné?“ zlověstnější úsměv má snad už jen maniak, co se chystá stisknout spoušť. „Proč by pro jednou tvá prácička nenesla ovoce oběma?“

Teje navenek zůstává klidná jako nezčeřená zvětralá minerálka, ale pod hladinou probíhá populační exploze bakterií, které mají ambici uštvat a zabít všechno zdravé.

***

Teje si nevšímá horka, víc ji zajímá střecha tradičního japonského domu zvaného minka. Na karlínské vilové čtvrti podél Vltavy je relativně klid toliko typický pro poledne v hogo fogo lokalitě. Teje projde brankou v dvoumetrovém cihlovém plotě a stane na pečlivě udržované japonské zahradě. Míjí rybníček s japonskými kapříky koi. Přestože Teje nevnímá nádheru zahrady poprvé, tak si vemlouvavá krása bonsají opět vynucuje Tejeninu pozornost a údiv. Teje se zuje na engawě, verandě, a otevře posuvné dveře sódži. Zpod verandy ale vykoukne huňatý pes plemene akita a kňučením se dožaduje přivítání. Teje se nad žebráním pousměje a začne ho drbat za ušima. Po přivítání zanechává psa v chládku stínu. Ve vstupní chodbičce ji čekají dvě hromádky s oblečením. S příchozivší stařenou v modrém kimonu se zdvořile pokloní na pozdrav. Teje se začne tiše a mechanicky svlékat do spodního prádla, aby vzápětí poklekla k hromádkám a obula si bílé ponožky s odděleným prostorem pro palec. Na spodničku hadadžuban si následně obleče zavinovací sukni susojoke a ochranný plášť nagadžuban. Teď už si konečně může obléct bílé kimono s motivem květů sakury. Levou stranu kimona má přes pravou. Stařena jí zezadu pomůže uvázat široký pás obi v barvě něžných růžových květů.

Teje vykročí za stařenou, která ji provede řadou místností, až se s ní rozloučí u papírových dveří. Ve světnici sedí padesátník v červenočerném kimonu. Na nízkém stolku má tác s bohatě zdobenou čajovou soupravu. Co člověka hnedka zarazí, je Japoncův nejaponský účes. Zhruba dvaceticentimetrové háro je dokonale hranaté a v podstatě evokuje krabici vlasů, kterou mu někdo narazil na hlavu. Proto se mu ostatně za jeho zády říkává Krabičák. Excentrický muž pokyne blahosklonně rukou, aby si sedla naproti němu.

„Jak se daří, Ódži-sane?“

„Když má starý muž pocit, že je stále prospěšný pro své okolí, tak se mu daří dobře,“ usměje se blaženě.

„Ódži-sane, starý nejsi ani náhodou a ještě dlouho budeš prospěšný,“ ujistí jej dobrosrdečně Teje.

„Nevěsme si ozdoby na nos. I kdybych byl sebevíc bláhový, tak si i přesto všimnu, že na mou tělesnou schránku doléhá zub času.“

„A na koho ne, Ódži-sane? Neměl bys tomu věnovat přílišnou část kapacity tvé mysli. Zaobírej se jen hezkými věcmi. Jak ti jde podnikání?“

Krabičák okatě hraje pohoršení. „Podnikání? Sestřičko, já konám dobro, při kterém mi volky nevolky kápne i nějaký ten rublík,“ pokrčí rameny šibalsky. Nostalgicky se zahledí oknem. „Pomohl jsem mnoha lidem, kteří zbloudili ve svém bytí. Nemám se nač špatně ohlížet, měl jsem pěkný a mírný život.“

„Ale copak to, Ódži-sane, slyším? Pokud mě nešálí zrak, tak neležíš na smrtelné posteli, tak si podobné řeči nech na chvíle, až na ní budeš.“

Krabičák se hurónsky rozesměje, načež se neřízeně rozkašle. Teje přiběhne k malé komodě, ze které vytáhne zdobený látkový kapesník. Krabičák máchne rukou v gestu díků. „Vyprávěl jsem ti, jak mě v předškolním věku málem rozmačkal vojenský transportér? Ne? S kamarády jsme běželi jako splašené stádo podél řeky Latorice v Podkarpatské Rusi. Chtěli jsme vidět vojenský konvoj projíždějící městem Mukačevo. Při běhu jsem si musel přidržovat stařičkou kevlarovou helmu, která mi byla veliká. Kdyby mi helma spadla, určitě by mi ji štíplo mnohem rychlejší děcko. No, a abych neodbíhal od hlavního děje: jakmile jsme doběhli ke konvoji, tak mi na blátě podklouzla noha a já sebou mrskl o zem! Jenomže jsem upadl dost nešikovně, a to hned vedle vojenského transportéru. Bok obrovité pneumatiky se mi jako bachratá a těžkopádná kočka otřel o helmu. Měl jsem namále, nemít štěstí a helmu, zbylo by po mně off-line tělo, dočista bez života, mrtvola. Celičký zaskočený a zmatený jsem se sotva postavil na nohy. Řekl jsem si, že toho dne už na mě bylo moc dobrodružství, tak jsem pelášil domů. Než jsem doběhl k domu, zlepšila se mi nálada, takříkajíc jsem se otrkal. Smál jsem se jako blázen, ale vždyť jsem na to měl nárok, přežil jsem přece! Jenomže mě ke vší smůle předstihla hysterická sousedka, která matku málem připravila o rozum vyprávěním o mé domnělé smrti pod koly transportéru. Matka štkala, dusila se slzami, obličej měla napuchlý, rozběsněný pláč jí zohavil tvář. Když jsem vešel do místnosti, chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že její údajně mrtvý syn žije. Matce se panečku ulevilo. Jen kdyby tu úlevu dala najevo méně bolestivým způsobem. Ruka se jí nezastavila, jak mě bila. Zadnice se mi připomínala ještě další dny.

Ale víc mě bolela jediná facka, kterou mi uštědřila v osmnácti. To mě nachytala, jak světácky potahuji cigaretu na náměstí slovenské Prievidzy. Víc než rozpálená tvář mě bolelo ego. Kamarádi stáli hned vedle mě, takže jim políček neušel, ale nikdy si mě za to nedobírali. Potom jsem už nikdy nekouřil,“ směje se. „Matka si vpravdě dokáže zjednat pořádek,“ říká uznale. „Jakpak se ti vůbec žije v Thonisu?“

„Jako v pohádce, Ódži-sane, jako v pohádce. Bydlíme v Chufuově pyramidě. Nejprestižnější adresa. Můžu s tebou nasdílet, jak vypadá náš byt.“

„Budeš velice laskavá. Ale předně ti musím povědět o věštbě, kterou jsem vykládal před tvým nastěhováním do Thonisu. Při výkladu tvé budoucnosti mi vyšla… hrozba,“ řekne dramaticky a vyvalí oči, aby informaci dodal na důrazu. „Zabití Ptahšepsese a Timu je začátkem. Měj se, sestřičko, na pozoru.“

„Ve zbytku Prahy se vraždí mnohem více, tak se nijak zvlášť nebojím,“ uklidňuje ho.

„Jenomže vedu ve známost, že jsi oba dobře znala,“ zamračí se. „Tomu bych přikládal veliký důraz. Nespoléhej se na titul nejbezpečnějšího místa v celé Euro-Ruské unii. Ještě před pár dny byl Thonis znám jako místo, kde lidé umírají jenom přirozenou cestou, a hle, i to vzalo zasvé. Při výkladu tvé budoucnosti se mi ukazovala samá znepokojivá znamení. Sestřičko, slib starému pánovi, že budeš opatrná.“

„Slibuji, Ódži-sane,“ ukloní se s dětskou hravostí. „Zajdu se psem do parku, za půl hodiny budu zpátky.“

„Děkuji, sestřičko,“ tvář mu svítí spokojeností.

***

Na verandě si Teje obuje dřeváky geta a vezme psa na vodítko. V parku nedaleko vilové čtvrti vyhledá místo ve křoví, kde psovi schovává klacek, který by jinak zřízenci Pražské kultivační služby brali jako nepořádek a sebrali ho. Většina pejskařů schovává klacky stejně jako Teje. Pes je rád ze změny prostředí, pobíhá po trávníku s klackem v hubě, který pokládá jen v případě, když chce po Teje aport, nebo když se potřebuje očichat s jiným psem. Teje vycházky se psem uklidňují, sama by ovšem psa nechtěla. Vyžadoval by péči, kterou by mu při vší vytíženosti nemohla poskytnout. Každý den se v poledne uvolní z práce, aby mohla pomoci v domácnosti Krabičáka. Pomáhá stařeně s péčí o dům, vynáší odpad, vytře, umyje nádobí, pomůže se skládáním prádla. Jídlo nechává vozit, aby se stařena nevysilovala. Krabičákova domácnost má tedy obstaráno jídlo na celý den. Přestože Teje nevyvařuje, tak během dne stíhá nespočet rolí. Zvládá být starostlivou sestřičkou, úspěšnou podnikatelkou, dobrou matkou a (poslední dobou bohužel) nespokojenou manželkou.

Jakmile pes doblbne, vyrazí zpátky k domu, kde ji čekají neodkladné domácí práce. Před brankou Krabičákova domu postává dvojice sotva zletilých thoniských věrozvěstů v plisovaných suknicích a prosvítajících halenách. Krabičákův mentálně postižený bratranec Júsuke (v Nefertitině věku) stojí před brankou s hlavou nakloněnou na stranu a se zvednutou rukou pohybuje prsty, jako by nacvičoval hru na piano. Júsuke se se SuanPchanem nenarodil, jeho rodiče v sobě neměli čínskou technologii, když ho počali. Musel tedy podstoupit genovou terapii a bohužel patří k malému procentu lidí, kterým genová terapie SuanPchanu lidově řečeno nesedla. Dá se to přirovnat k očkovacím vakcínám, které ne všem odmítačům sednou, a najdou se i ti, kterým způsobí vážné potíže. Ale lidí s vážnými vedlejšími účinky je zlomek oproti těm, kterým technologie či vakcína pomůže.

Teje zrychlí, vedle Júsukeho totiž postává stařena a té by věrozvěsti mohli vnutit ledasco. S dřeváky se špatně chvátá, proto je sebere do rukou a naléhavě se rozeběhne. Spodek bílých ponožek se zespodu ušmudlá. Pes vítá pobídku k závodu a v mžiku se vítá s Júsukem. Uřícená Teje chce vědět, oč jde.

Ambiciózní věrozvěsti se Teje ukloní a snaží se šplhnout s japonským „koničivá“. Na haleně mají sponu s vyobrazením husy. Pozitivněji naladění mládenci jsou k vidění snad už jen v reklamách. Teje se v japonštině optá stařeny, zda se k něčemu zavázala. Věrozvěsty probodne pohrdavým výrazem. „Tady vám pšenka nepokvete,“ snaží se srazit jejich očekávání. Kdyby přišla později, čert ví, kam by to mládenci dotáhli.

Oba ukážou dlaně v obranném gestu. „Přišli jsme v dobrém úmyslu. Požádali jsme paní, zda by nám nepomohla osvěžit vyprahlá ústa sklenkou vody,“ chopí se slova jeden z nich.

Druhý bezodkladně dodává: „Pokud tomu dobře rozumím, nejsme zde vítáni?“

„Přeji vám hezký den, samoobsluha je odsud dvacet metrů,“ Teje vykročí k brance, ale věrozvěst jí hbitě zastoupí cestu. Teje se nasupeně zastavuje a zvažuje, zda mu nevěnuje políček, takříkajíc na přilepšenou. Taková rána dřevákem by sedla jako vyšitá, o tom žádná. Jenomže si okamžitě uvědomí, že nemůže jen tak vyfackovat thoniského věrozvěsta, pokud k tomu nebude mít pádný důvod. V případě soudu by musela nechat nahlédnout do svých paměťových záznamů a skutečně nestojí o záporné body hned ze startu, když začala bydlet v Thonisu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Thonis.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.