O tom, že někdy i hrábě rozkvetou

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Luboš Procházka

O tom, že někdy i hrábě rozkvetou – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

O vodnickém řemesle

D nes se toho už o vodnících tolik neví, ale bývaly časy, kdy v našich zemích pobývala vodnická rodina nebo hastrman v kdejakém rybníku, jezírku či tůni, ba i na řekách přebývali vodníci a každý z nich měl svůj úkol. Vodnické řemeslo bývalo vysoce vážené a velmi důležité pro celou sladkovodní říši od svých pramenů v horách až po velkou slanou louži. Nepotřebovala ho jen samotná voda, aby byla krásně čirá a pěkně si tekla dolů, ale i všechny ryby a rybičky, žáby a žabičky či vodní ptáci a rostlinky. Potřebovali jej i samotní lidé, kteří měli svá stavení blízko různých toků a rybníků, nebo i ti, co žili ve městech a nosili si domů čistou pramenitou vodu z městských kašen.

Někdy lidé vodníky škádlili či popouzeli a ti jim to pak opláceli, ale většinou byli vodníci prospěšní a žádnou zlobu k lidem nechovali. Spíše se dá říci, že závist některých lidí, kteří se ani neuměli postavit k žádné pořádné práci, byla tím jazýčkem na vahách, když se mluvilo o užitečnosti vodníků a jejich řemesle. Právě takoví lidé je zesměšňovali, jako že jim kape ze šosů, že jsou zelení a studení, že pro nenávist k lidem je topí, aby získávali lidské duše do svých malovaných hrníčků s pokličkami. No, a právě s těmi porcelánovými hrníčky vznikla celá ta vodnická potíž a pověra.

***

A jak to bylo doopravdy? To se jednoho jarního dne mladý hastrmánek Ignác, čerstvý tovaryš cechu vodnického, rozhodl odejít do světa. Chtěl si otevřít vlastní živnost na pěkné vodě a také měl v úmyslu si zařídit svou novou domácnost. Ignác vyrostl na Klenici, což je neveliká říčka s pramenem v pískovcových skalách tekoucím od svahů vrchu Hůra přes Prokopské údolí a Plakánek k soustavě vodních nádrží, jako jsou rybníky Obora, Buškovský nebo Šlejferna. Rozhodl se proto pustit se po jejím proudu až k dolině Štěpánka nedaleko velkého města. Nejdříve se však rozloučil s vodnickou mámou Isarou, vodní vílou řeky Jizery, do které se právě Klenice vlévá, a s vodnickým tátou Pankrácem i dědečkem Medardem, kteří měli s vodou ve svých letech už značné zkušenosti. Ignác jim poděkoval za vše, co mu do života dali, skočil pod Oborou do bystré vody, zamával ploutví a vydal se na svou cestu za štěstím někam do neznáma.

Když doplul jako pstruh až ke Kotelské strouze, potkal na soutoku s Klenicí svého prvního strýce Serváce. Dali se do řeči a Ignác předal pozdravení od rodičů i dědečka. Strýček mu kladl na srdce, aby si dobře pamatoval, odkud pochází a jaké má ve vodní říši poslání. Také mu připomněl, že zelení mužíci mají za úkol především ochraňovat a napomáhat všemu, co je na vodě závislé. Na další cestu mu Servác dal malý dárek v podobě dlouhé vyřezávané dýmky, bez které se prý žádný pořádný vodník neobejde, a že to není jen tak obyčejná fajfka, ale je taková, která nikdy nevyhasne. Stačí jen do ní občas přidat trochu tabáku a hoří dál. No, a na to ostatní že už přijde sám, když je od vodnického řemesla. Ignác poděkoval strýci za všechny rady a dárek, skočil do rychlé vody, zamával ploutví a vydal se dál na svou cestu za štěstím.

Když doplul jako štika až k Sukoradské stoce, potkal na soutoku s Klenicí svého druhého strýce Bonifáce. Dali se do řeči a Ignác předal pozdravení od rodičů i dědečka. Strýček mu kladl na srdce, aby si dobře pamatoval, odkud pochází a jaké má ve vodní říši poslání. Také mu připomněl, že zelení mužíci mají za úkol především ochraňovat a napomáhat všemu, co je na vodě závislé. Na další cestu mu Bonifác dal malý dárek v podobě napěchovaného pytlíku toho nejlepšího tabáku do vodnické fajfky, bez kterého se prý žádný pořádný vodník neobejde, a že z toho pytlíku nikdy neubude, ať si kouří, jak dlouho chce. Stačí jen do něj občas přidat kolečko puškvorce a je plný dál. No, a na to ostatní že už přijde sám, když je od vodnického řemesla. Ignác poděkoval i druhému strýci za všechny rady a dárek, skočil do čisté vody, zamával ploutví a vydal se dál na svou cestu za štěstím.

Od Sukorad přes Řepov už to nebylo daleko k nedávno vybudovanému mlýnskému náhonu pro nový mlýn v údolí Štěpánka, kde zatím neprovozoval svou živnost žádný vodník, který je velmi důležitý, protože se stará o dostatek silné vody pro mlýnské kolo. Když Ignác před soumrakem doplul až ke stavidlu před mlýnem, sedl si na kamenitý břeh, aby si poprvé napěchoval a zapálil svou fajfku. Trochu z ní zabafal a tu se začaly dít věci. Voda v Klenici se začala točit a vřít, vypadalo to, jako když sebou mrská, ale brzy poznal, že se na něj připlavaly podívat rybky z jeho sousedství, které měl také ochraňovat a pomáhat jim. Představily se mu celé rodinky kaprů, mřenek, bolenů, karasů, plotic, candátů a cejnů, ale i okounů, pstruhů, štik či sumců a úhořů. Se všemi se mladý vodník pěkně pozdravil:

„Zdravím všechny ryby, rybky, rybičky, velký, menší i vás maličký, já jsem Ignác z Obory a ochráním vás každé zlobě navzdory.“

Nato nejstarší sumec za všechny přítomné pravil:

„Děkujeme ti, Ignáci, a my se budeme snažit pomáhat tobě, aby se ti u nás líbilo a dobře dařilo.“

Netrvalo dlouho a na zápraží mlýna vyšel sám mlynář, aby se podíval, co že se ta voda dneska tak podivně točí a kdo že to tam venku mluví. Koukal do šera, ale nikde nikdo, až najednou na břehu Klenice zahlédl podivného mužíčka, jak dýmá z fajfky.

„A heleme se, koukejme se, tak my už tu snad máme i hastrmana,“ podivil se mlynář a šel se blíž přesvědčit, zda ho oči nešálí.

„I dobrý večer, pantáto, já jsem Ignác, vodnický tovaryš, a rád bych se usadil ve vašem mlýnském náhonu, staral se tu o vodu, aby jí nebylo ani málo, ani moc, zkrátka tak akorát. Co vy na to, pane otče?“ představil se mladý vodník.

Mlynář se podrbal pod bílou čepicí a povídá:

„Dobrá, dobrá, může být, chlapíčka, který se mi postará o silnou vodu pro mlýnské kolo, bych tu docela potřeboval. Tak já to s tebou zkusím, Ignáci, ale to ti povídám, nechci tu vidět žádné vodnické vylomeniny.“

„I nebojte se, pane otče, řemeslu jsem se vyučil dobře, a jestli mohu, tak bych vám nabídl trochu tabáku do vaší dýmky,“ řekl Ignác a podával pytlík mlynáři, který si napěchoval tabáček, zapálil, potáhl, pokýval hlavou a řekl:

„Hm, hm, dobrý, silný, ale to víš, Ignáci, nějakého hňupa bych tu neviděl moc rád. Víš, jak to je? Komu není shůry dáno, tomu není pomoci. A teď ještě k tomu to veliké sucho od začátku masopustu, Klenice je samý kámen, my máme tolik mletí před sebou a Velikonoce jsou tu co nevidět. Ach jo, to jsou starosti.“

V té chvíli si Ignác vzpomněl, kde Klenice vlastně pramení, a povídá:

„Jo, shůry dáno říkáte, pantáto, tak to se ještě uvidí. Běžte klidně na kutě a ráno si s mládkem přivstaňte.“

Mlynář mu popřál dobrou noc a vrátil se do světnice, kde právě mlynářka zadělávala těsto na zítřejší peciválky. Ignác zabafal fajfkou a vzal si do ruky vrbový proutek, kterým začal posílat signály po vodě k pískovcovým skalám, kde z Hůry říčka vytéká. Tam si jeho znamení na vodě přečetl vodní skřítek Felix a řekl si:

„Ajajaj, koukám, že píše Ignác, jak je dole sucho, a to už brzy bude Velký pátek.“

Zkusím s tím něco udělat, pomyslil si Felix a šel pošimrat pramínek Klenice, který se vesele rozesmál a přidal více vody do svého toku.

Na druhý den ráno mládek pospíchal ke stavidlu, aby jej nastavil na správnou vodu pro mlýnské kolo, a pustil se s mlynářem do mletí. Mlynář si liboval, jak se jim najednou dílo daří, a tu se rozpomněl na mladého vodníka a povídá mlynářce:

„No, musím uznat, že se nám ten Ignác dobře uvedl a ještě přišel akorát včas. To by si zasloužil nějakou odměnu, viď, Matyldo? Dej mu ochutnat tu dobrotku, co jsi večer napekla.“

Mlynářka vzala mísu a zavolala na Ignáce:

„Tak pojď, ty náš pomocníku, to jsou pravé peciválky s mákem, polité máslíčkem a sypané cukrem se skořicí.“

Jen to Ignác uslyšel, už se soukal z vody ven a mnul si ruce, jak si pochutná:

„Jejej, to je vůně, panímámo, to je vůně. Jejej, a jak úžasně chutnají. Takovou lahodu jsem snad ani nikdy nejedl,“ radoval se hastrman s plnou pusou a rukama.

Avšak dlouhé jarní sucho se projevilo všude a silná voda v náhonu vydržela jen pár dní po Velikonocích. Mlynář z toho měl zase pár vrásek na čele, a tak mu jednou navečer Ignác povídá: „No jo, pantáto, vím, co vás trápí, ale na to budu muset požádat o pomoc někoho zkušenějšího.“ Ještě večer napsal na šupinové papíry tři dopisy s adresami pro tatínka Pankráce a strejdy Serváce i Bonifáce, které poslal po okounech proti proudu. Dva dny nato se vydatně ochladilo, rozpršelo a voda vydržela padat z tmavých mraků celé tři dny, koryto Klenice i náhon se opět značně naplnily, mlýnské kolo se pěkně točilo, mlynář s mládkem si prozpěvovali v mlýnici a mleli tu nejlepší mouku z celého kraje. Neuběhly však ani tři týdny a vody pomalu začalo zase ubývat. Mlynář seděl na lavičce, kouřil s Ignácem vodnický tabák a smutně říká: „Tak jsem si myslel, že všechno do žní semeleme, ale vidíš to, jak zima nedá bílou peřinu, tak to ani mokrý máj nedožene.“ Ignác jen pokrčil rameny, popřál dobrou noc a sešel do vody, kde napsal další dopis, tentokrát dědečkovi Medardovi, a poslal jej po rychlé štice proti proudu.

Další den si děda na vrbě u Obory přečetl Ignácův dopis a povídá:

„Nu což, nastal čas klukovi trochu pomoci a spustit pořádnou kápi, když ji tolik potřebuje.“

Nato se v kraji vydatně rozpršelo a voda vydržela padat z tmavých mraků celých čtyřicet dní, koryto Klenice i náhon se zcela naplnily, mlýnské kolo se pěkně točilo, mlynář s mládkem si prozpěvovali v mlýnici a mleli tu nejlepší mouku z celého kraje. Ještě několik dní před Markétou měli všechno zrno semleté a rozvezené po městě i blízkém okolí u všech kupců.

Mlynář si mnul ruce a radostně povídá:

„No, Matyldo, je na čase pustit se do práce v kuchyni, navařit mísy knedlí a zelí, napéct pekáče masa i kopy buchet a koláčů, pozveme sousedy i muziku a oslavíme tu naši letošní domelnou.“

Mlynářka pokývala hlavou:

„To dá rozum, táto, už jsem ve spíži vše potřebné nachystala, stačí jen říct, kdy ta sláva bude, a v kuchyni vypuknou ty naše přípravy. Ale až začneš zvát hosty, hlavně nezapomeň na Ignáce. Víš, že bys to bez něj letos nestihl.“

„A to máš pravdu, pozvu i hastrmana, ať si lidi povídají, co chtějí,“ odpověděl mlynář.

Na příští sobotu bylo ve mlýně hodně veselo, přijelo plno povozů a bryček s hosty z města i širokého kraje, přišli také sousedé z blízkých usedlostí. Všichni jedli, pili, zpívali a tancovali, jen Ignác seděl u náhonu, tak trochu stranou toho všeho veselí. Smutně tam ukusoval tvarohový koláč, občas uždibnul a hodil rybkám. Všimla si ho Apolena, dcera hrnčíře, který ve své dílně malý kousek od mlýna po proudu Klenice točil na kruhu hliněné hrnce i malé hrníčky. Apolena byla tuze hezké, veselé a šikovné děvče na vdávání s dlouhým copem a roztomilými pihami na nosíku. Tatínkovi pomáhala s jeho živností a dovedně malovala hrníčky, které pak prodávala o jarmarcích. Ba i v kuchyni a v celém hospodářství se uměla pěkně otáčet, také proto si na ni dělal zálusk kdejaký chasník z okolí. Nejvíce však mladý brašnář Vincenc, který jí nadbíhal, jak jen mohl, ale ona o něj moc nestála.

Dívka přišla k Ignácovi a povídá:

„Co tu sedíš tak sám a tak smutný, hastrmánku?“

Ignác jen povzdechl:

„Ále… vy se tam všichni dobře bavíte a já neznám ani vaše písničky, ani vaše tanečky…“

Apolenka se zasmála: „I to já tě je naučím, chceš?“

„To se ví, že chci, jako že se Ignác jmenuji,“ rozradostnil se vodník.

„Jé, ty máš zvláštní jméno, já jsem Apolena a maluji hrníčky,“ řekla a pěkně na něj jukla velkýma očima.

„Víš, u nás u vodníků se většinou začátek jména dává po mamince a konec po tatínkovi nebo kmotříčkovi, takže to tak vyšlo,“ přidal na vysvětlenou Ignác.

„Tak už pojď, ty vodníčku zelený, jdeme tancovat,“ řekla zvesela Apolenka, vzala ho za ruku a odvedla k muzice. Tam se s ním pěkně roztočila v kole, až se všichni okolo divili, jak se Ignác parádně roztančil. Do toho zpívali s kapelou lidovky a bylo jim spolu moc dobře. Ještě před půlnocí, když dohrála muzika a hosté se začali rozcházet k domovu, dostal Ignác od Apolenky malinký malovaný hrníček a on jí dal na oplátku pentličky do vlasů.

Když skončila domelná, začaly žně a k tomu byly o sobotách ve městě trhy, na které Apolena chodila prodávat malované hrníčky, hliněné rendlíky a hrnce. Myšlenkami však byla stále u Ignáce a krásného sobotního večera ve mlýně.

Jednou se vrátila z jarmarku a hrnčíř povídá:

„Jak to, že neseš jen deset stříbrných za tolik prodaných hrnců a malovaných hrníčků?“

„Co jsem utržila, to dávám na své místo v kredenci, tatínku,“ odpověděla Apolena.

Ten však nebyl spokojen:

„Buď prodáváš moc levně, nebo nevím, kde ty peníze jsou, když ti chybí pět hrníčků s pokličkou.“

„A jakpak to, že chybí?“ divilo se dívče.

„Prodala jsem tři…“

„No, vždyť a v nůši máš jen dva, přitom jsi šla do města s deseti. Aha?“ zlobil se tatínek.

„Tak to se přiznám, že nevím,“ bránila se Apolenka.

„A jsme u toho. Jestlipak víš, že před týdnem to bylo stejné, nemluvě o trhu další týden předtím. Holka, ty jsi od té tancovačky ve mlýně nějaká vyměněná a k tomu se ti ztrácí naše zboží,“ kabonil se hrnčíř.

„Já to napravím a slibuji, že vše vynahradím, vůbec netuším, jak se mi to mohlo stát,“ tesknila Apolenka u večeře.

Ještě ani nedojedli poslední lžíci kulajdy a už jim na okno ťukal mladý brašnář.

„Á, pojď dál, Vincente, rád tě vidím, copak nám neseš?“ pozdravil jej hrnčíř a Vincek na oplátku rychle spustil:

„I dobrý večer, pantáto, už víte tu novinu, co se nese městem? Prý tam někdo krade na trzích a ztrácí se lidem výrobky ze stánků.“

„Ale, ale, to je mi zprávička, to by leccos vysvětlilo i u nás,“ zamyslel se hrnčíř.

„Ale, copak, copak, vám se snad taky něco ztratilo?“ vyptával se Vincenc.

„Právě že ztratilo! Za poslední tři trhy už nám chybí celý tucet kusů zboží. Jejej, to je peněz,“ trápil se hrnčíř.

Nato se brašnář pousmál a řekl:

„No, víte, nechci na nikoho nasazovat, ale řekněte mi, komu jinému by se asi hodilo tolik malovaných hrníčků s pokličkou než hastrmanovi na dušičky. Zítra ráno projdeme s kamarády Klenici a uvidíme, jestli mám pravdu.“

„Jo, jo, to udělejte, chlapci, ať toho zloděje brzy odhalíme, a pak ho poženeme proti proudu, odkud k nám připlul!“ hrozil hrnčíř prstem.

Apolena je celou dobu poslouchala a pak se přidala do debaty:

„Teda nezlobte se oba dva, že vám skáču do řeči, ale hastrman z Klenice od mlýna rozhodně na žádném jarmarku za poslední tři týdny nebyl. To bych si ho všimla, vím, kdo tam chodí, i to, kdo a co kupuje. Také je mi divné, že Vincek mluví o malovaných hrníčcích, a tady byla řeč jen o zboží…“

„Ale, ale, ty ses nám nějak rozpovídala, děvenko. Copak si myslíš, že si nepamatuji, jak jste ve mlýně s Ignácem protancovali celý večer? A teď se ho budeš ještě zastávat,“ zlobil se otec.

„Tak, tak, pantáto, máte pravdu, je potřeba s tou vodnickou cháskou zatočit,“ přiložil si mladík další polínko.

„Teď přeji dobrou noc a brzy vám povím, co se v Klenici našlo.“

A co Vincenc v sobotu večer slíbil, v neděli splnil. Vzal si na pomoc několik chasníků z okolních chalup a šel s nimi naproti Klenici přes celé údolí pod městem, ještě ani nedošli ke mlýnu a nalezli na dně říčky dvanáct malovaných hrníčků.

„Tak, a máme ho, zelenáče jednoho,“ radovala se místní chasa:

„Teď půjdeme za hrnčířem a všechno mu řekneme.“

„Počkejte, kamarádi, tohle si zatím necháme pro sebe. Počkáme na trh o příští sobotě, já vylákám Ignáce do města a uvidíme, jak to dopadne, ale tady máme v každém případě důkaz,“ zklidňoval je Vincenc.

„Tak dobrá, ale dej nám vědět, až přijde čas na vyrovnání účtů s vodníkem, rádi se přidáme,“ halasili jeho kamarádi.

Málokdo však zná, jak to chodí ve vodní říši. Co chasníci našli a o čem se radili, viděly a slyšely ryby v Klenici, které plavaly za Ignácem a hned zatepla mu všechno povyprávěly. Hlavně to, jak se na něj chystají na dalším trhu ve městě, ale i to, že už minulý týden viděly jakéhosi mladíka, jak hází hrníčky do vody.

Hastrman si zabafal ze své fajfky a řekl:

„Tak oni chystají léčku a chtějí na mě navlíknout tu zlodějnu z trhu, kvůli které má Apolenka trápení!?! No, dobrá, hoši, ale teď jsem na tahu já, Ignác z Obory.“

Uběhl skoro týden a v pátek přišel Vincenc za Ignácem, prý na kus řeči. Že občas potřebuje máčet nitě na šití, aby dobře změkly, ale že neví, jak to udělat, aby mu po Klenici neuplavaly. Ignác mu poradil, kde má nitě uvázat, aby pěkně pluly po hladině.

Vincenc mu nejdříve poděkoval a pak ještě řekl:

„Víš, Ignáci, povídá se tu kolem ledacos, ale vidím, že jsi kamarád a dobrý vodník. Pojď, zajdeme spolu v sobotu na trh, koukneme po děvčatech a pak skočíme na nějaké to pivečko. Co říkáš?“

„Nu, dobrá, proč ne? Rád zajdu do města, už dlouho jsem tam nebyl a rád uvidím hodně lidí na trhu,“ odpověděl Ignác.

Na druhý den po svačině se oba dva sešli na rynku a společně obcházeli stánky trhovců. Vincenc poukazoval na krásu dívek, které prodávaly košíky, šátky, látky i střevíce, až došli k Apolence, která nemeškala a hned spustila: „Á, přišli páni znalí kumštu, jaképak máte přání?“

Ignác se na Apolenku usmál a řekl: „Už mám doma takový jeden krásný hrníček, ale je mu samotnému tuze smutno, asi bych si vybral tenhle s hrdličkami, třeba mi pomůže a zapudí, co zmůže.“ Apolenka i Ignác se zasmáli a najednou u stánku byli jen pro sebe, neviděli ani napravo, ani nalevo, jen se na sebe se zalíbením dívali.

Toho využil Vincenc, do své brašny rychle pobral několikero malovaných hrníčků s pokličkami a pak řekl: „Dobrá, tak si kup ten kus střepu a jdeme dál, máme toho před sebou ještě hodně.“

Když Ignác po zaplacení držel nový malovaný hrníček v ruce, všimla si Apolenka, že jí na pultě chybí dalších pět malých hrníčků s pokličkou. Hned začala lamentovat a volat: „Pomóóc, pomóóc, zase je tu zloděj, právě mě okradl.“ V té chvíli se kolem jejího stánku začali sbíhat lidé z celého trhu a hned, co se prý děje?

A Vincenc k tomu začal křičet:

„To tady krade vodnickej, viděli jsme nakradené hrníčky v Klenici, střádá si je na dušičky.“

Tu se k němu seběhli jeho kumpáni, kteří se také přidali: „My jsme je také viděli, má jich tam plné dno.“

Už už to vypadalo, že bude s hastrmanem velmi zle, ale vodník by nebyl vodníkem, aby si neporadil v každé situaci. Byť byl Ignác velmi plaché povahy, zachoval si chladnou hlavu a řekl:

„Ten, kdo chce, může prohledat celou Klenici, ale nic nenajde. Taky bychom se ale měli podívat do kapes a kabel všech přítomných.“

„Ano, to je pravda, nejdříve začneme tady na jarmarku a pak půjdeme k vodě,“ volali lidé.

A tak přišel na trh obecní policajt a jal se prohledávat kapsy i veškeré rance a kabely všech přítomných na rynku, až došlo také na Vincenta, který měl celou dobu brašničku p

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .

O tom, že někdy i hrábě rozkvetou…

Kdysi dávno bývalo jedno lesní království a tam uprostřed hlubokých hvozdů žil dřevorubec Matouš Uhlíř se svou ženou Mahulenou v malém, ale útulném domečku. Žili si tam spokojeně, daleko od královského města, daleko od výběrčích daní, daleko od všeho, co lidem spíše škodí, než pomáhá. Dlouhá léta ve dne pálili dřevěné uhlí v milířích a po večerech, utrmáceni celodenní dřinou v lese, vysedávali na lavičce před domečkem, popíjeli meltu a vyhlíželi čápa nebo alespoň vránu. Často slýchávali datla, sovu nebo kukačku, ale očekávané ptactvo ne a ne nad jejich komínem přeletět.

Jednoho dne Mahulena prala prádlo v potoce a po nedaleké cestě kolem ní projel vozík s podivným nákladem tažený kozou. Viděla na něm naložené jakési šípkové roští a pod ním plechovou nádobu, do níž ve městě dávají popel. Žena se zvědavostí vozík zastavila, nadzvedla trnité křoví a nahlédla do popelnice.

„I pro pána krále…, táto, pojď sem rychle!“ zvolala.

Matouš celý udivený přispěchal ke své ženě, která sotva lapala po dechu. Podíval se do plecháče a sprásknul ruce nad hlavou:

„To je teda nadělení! Co teď s ním?“

Nevěřícně se dívali na nepochopitelný obsah nádoby. Bylo tam malé miminko zabalené do bílé peřinky s růžovou mašlí, které po nich vesele pokukovalo:

„Nu, což?“ řekli si a vzali si neočekávané přírůstky k sobě.

Matouš uvázal kozu u plotu s tím, že jí zítra postaví chlívek, šípkové roští zavěsil pod stříškou na zápraží a vozíček, který by se také někdy mohl hodit, našel své místo ve dřevníku i s popelnicí. Mahulena mezitím odešla s malinkým uzlíčkem do chalupy, posadila se ve světnici na lavici vedle pece a začala jej chovat v náručí:

„Jejej, co nás to potkalo za štěstí? Táto, co budeme dělat, vždyť pro to ubožátko nemáme nic k jídlu a ani pro něj nemáme jméno…?“ Nato se Matouš zamyšleně podrbal na hlavě: „Nejdříve se podíváme, co je v uzlíčku. To budeme vědět víc, a pokud jde o jídlo, máme přece kozu.“

Jak řekl, tak udělali. Mahulena šla zkusit podojit kozu a za chvíli s úsměvem přinesla plný žejdlík mléka:

„A teď se podíváme na tebe, broučku.“

Položila nemluvně na stůl a rozbalila peřinku:

„Táto, podívej! Holčička to je!“

Matouš se sklonil nad miminkem.

„Co to tu má?“ celý zaražený ukázal Mahuleně malý zlatý medailonek, který mělo miminko kolem krku. Mahulena ho opatrně otevřela. Uvnitř byl obrázek krásné paní a pod ním nápis KraSoRa.

„Ajajaj! To jsou mi teda věci, to ne že ne, to si piš, mámo! A co teď?“ zabrblal Matouš.

„Moc nebruč, táto, jdi ven a vymysli pro ni jméno. Já ji mezitím nakrmím, určitě už má hlad, chudinka malá,“ poslala Mahulena Matouše na zápraží.

Matouš vyšel z domečku a začal úpěnlivě přemýšlet. Chodil sem a tam, pak zase tam a sem, drbal se za uchem, na bradě i na hlavě, ale pořád nepřicházel žádný nápad. Najednou blik, cvak, začal se usmívat, mnout si ruce a spěchal zpět.

„Už to mááám! Ma-Ma-Mahuleno, už to mám, cha, cha, cha…!“ volal a s úsměvem od ucha k uchu usedl na lavici.

„No, tak se už pochlub, co jsi vymyslel?“ spustila na něj netrpělivě Mahulena.

„Budeme jí říkat Zlatá Šípková Popelka, abychom nikdy nezapomněli, jak a s čím k nám přijela,“ vyhrkl Matouš.

„No, teď jsi tomu nasadil korunu, ty trdlo. Ještě že jsi zapomněl na kozu, ale můžeme jí říkat Anička, protože to je naše první zlatíčko, dáme jí jméno po babičce. A je to, ty mudrci.“

Toho večera Matouš s Mahulenou usínali slastným spánkem s pocitem, že se na ně konečně trochu usmálo štěstí.

Na druhý den ráno, když šel Matouš krmit kozu a ještě se drobet protahoval po příjemném spánku, jen tak po očku vzhlédl vzhůru a najednou celý zkoprněl. Přímo nad jejich komínem proletěl bílý čáp s něčím v zobáku.

„A safra! To letíš k nám?“ udiveně zamumlal Matouš.

Ale to už se čáp tiše snesl na louku před chalupou, položil malý uzlíček do trávy, pak rychle zamával křídly a vzlétl zpátky do oblak. Matouš popadl peřinku s modrou mašlí a chvátal do světnice.

„Mááhůůléénóó!“ volal na svou ženu. Ta vyšla na zápraží, že mu vyhubuje za ten povyk, když tu spatřila bílomodrý raneček, který Matouš držel v náručí. Nezmohla se na jediné slovo, zvysoka dosedla na lavičku na zápraží a vzdechla:

„Táto, co to máš, kde jsi to vzal?“ A tak se Matouš pustil do vypravování, jak šel ráno podojit kozu a nenadále nad komínem přeletěl čáp s dlouhým zobákem, pak šup dolů a už byl na louce i s uzlíkem.

„Tak to vidíš, táto. Teď už máme děti dvě a tenhle raneček vypadá na kluka. Tak pojď domů, ať to zjistíme,“ řekla zvesela Mahulena.

Vešli společně do chalupy, rozbalili peřinku a z ní se vyvalil kluk jako buk. Na krku měl cedulku, kde bylo napsáno Jacek Uhlíř. To už Matouš tancoval po světnici a vesele si prozpěvoval:

„Já mám kluka, já mám Jacka. Tralalala…“

No, co víc povídat, kolik bylo najednou radosti a štěstí v domečku. Od té doby bylo veselo i v hlubokém lese. Za pár let k nim přiletěl čáp ještě jednou a přinesl nejmladšího Uhlíře, ten měl na cedulce jméno Alois. To si pak táta s mámou už jen vesele výskali:

„To budeme mít krásné stáří, to budeme mít vnoučat.“

Mezitím však Anička i Jacek rychle rostli a malý Lojzík se snažil za nimi batolit a trochu je napodobovat v jejich dětských radovánkách i malých šarvátkách. Ale nepředbíhejme…

Jednou zvečera je navštívil pocestný a po večeři začal dětem vyprávět pohádku, kterou kdysi kdesi zaslechl:

„To už je dávno, když zlá čarodějnice, vládkyně hlubokých a temných lesů Ester, stále více toužila po větší moci, a tak nastražila svou past. Při jedné honitbě za jelenem král Dobroslav ze Sopečného království zabloudil do černého lesa v sousední zemi, kde únavou spadl z koně. Toho využila nemilosrdná a lstivá čarodějka Ester a dala králi vypít svůj lektvar zapomnění, aby si jej hravě omotala kolem prstu. Poté přijala pozvání na jeho hrad jako odměnu za pomoc při cestě zpátky k lovecké družině. Po příchodu na hrad krále Dobroslava Ester dlouho neztrácela čas. Ještě téhož večera začarovala jeho ženu Radmilu do sopečného kamení a zbavila se jejich novorozené dcery. Zakletou královnu matku nasypala do plechové nádoby, do které pak odložila i malou princeznu. Plecháč překryla šípkovým trním, aby se případný zvědavec popíchal a přestal být zvídavým. Popelnici nechala naložit na malý vůz, který měl být služebnictvem vyvezen na okraj kráteru sopky na konci královského města, již používali jako smetiště, kde vše zalévala vařící láva. Stará pravda však říká, že ten, kdo si řádně nezkontroluje, zda byl zadaný úkol správně proveden, zpravidla ostrouhá. A tak tomu bylo u Ester, ale i u líného služebnictva, které mělo cvičenou kozu, aby za ně vozila odpadky na skládku. Toho večera se ubohé koze nechtělo táhnout náklad do kopce se sirným oparem a vydala se se svým podivným nákladem opačným směrem za čerstvým vzduchem do hlubokých lesů. Od té doby už prý nikdo nikdy kozu s jejím vozíkem nespatřil…“

Z toho vyprávění byl Matouš nesvůj, protože si ihned vzpomněl, za jakých okolností se k nim dostala Anička. Špatně spal, celou noc se převaloval a ráno chtěl pocestného vyzpovídat, jestli toho neví víc, ale ten už před rozedněním vyskočil ze seníku a šlapal dál do světa. Když Matouš našel půdu prázdnou, hned spěchal za svou ženou:

„Mahuleno, mně se to nějak nezdá, pamatuješ se na tu popelnici, co v ní Anička přijela?“

Ale ona jen mávla rukou:

„I jdi, co tě nemá. To jsou jen povídačky pro malé děti…“

Jenže Matouš si dál vedl svou:

„No, nevím. Jen si vzpomeň. Chtěli jsme uvařit šípkový čaj, rozlouskli šípek, a co se stalo? Před námi se objevilo hotové jídlo, jindy to bylo zase něco jiného, většinou čeho bylo nejvíc potřeba, došky na střechu, jupka pro Aničku, boty pro Jacka, valcha pro tebe nebo sekyrka pro mne… A co ta popelnice, co v ní Anička přijela? Aha, safra, nejdřív jsem chtěl vysypat ten popel či kamení nebo co to bylo, a když jsem nádobu obrátil, najednou se z ní bez přestání sypalo už hotové dřevěné uhlí, kterého stále přibývalo…“

„No jo, je to všechno divný,“ odpověděla mu ledabyle „ale ty se s tím netrap, táto. Co ti schází? Máme všeho dost a nežije se nám špatně. Tak co bys ještě nechtěl?“

A Matouš na to: „Ale chtěl, nechtěl. Kde máš ten medailonek, co měla Anička na krku? Ukaž ho, ať se podíváme na ten obrázek.“

Mahulena přinesla medailon, otevřela jej a Matouš četl:

„KraSoRa… Aha, mámo, ta písmena asi znamenají Království sopečné – Radmila. Podívej, jak je Anička podobná té paní. Určitě to bude královna a Anička je její ztracená královská dcera. Máme tady princeznu!“

„Asi tě jímá horkost, táto. Jak by to bylo možné? Nech to být a už se o to dál nezajímej.“

Nato uklidila Mahulena šperk zpátky do kredence.

„To si piš, že mě to zajímá, hodně mě to zajímá. To ne že ne!“ pravil Matouš, ale pokrčil jen rameny a šel si po své práci.

Život v chaloupce běžel dál, děti rostly jako z vody, z Aničky se vyklubala krasavice a šikovná hospodyně, práce jí šla od ruky radost pohledět. Jacek vyrostl ve zručného tovaryše, protože byl dobře veden k práci, ale až tak moc ji nemusel. Na rozdíl od Lojzíka, který chvíli neposeděl a naopak si práci vyhledával, aby byl rodičům co nejvíce ku pomoci.

Když Anička slavila své osmnácté narozeniny, ukázala jí Mahulena její zlatý medailonek a vyprávěla jí, jak se k nim dostala. Matouš u stolu bafal z fajfky a mlčel. Vedle něj seděl i Alois s Jackem, který se hned přidal do debaty:

„No, to je teda věc, ale asi by se mělo zjistit, jak to s tou naší kozou bylo. Jak je možné, že přijela s Aničkou až sem k nám?“

To už se zapojil do hovoru i Matouš:

„To si piš, synu, já to taky říkám. A pamatujete na tu pohádku od pocestného, co se tu před lety zastavil? Jak vyprávěl o zlé Ester a králi Dobroslavovi?“

„Jasně že pamatujeme,“ zaznělo sborově u stolu.

„Tak vidíte, asi nastal čas podívat se té povídačce na zoubek… To ne že ne!“ brblal dál Matouš.

„A z které strany by ses do toho chtěl pustit, ty blázne stará?“ lamentovala Mahulena.

Jenže Jacek ji hned zarazil:

„Zkrátka a dobře si zítra zabalím malý uzlíček a vyrazím do světa na zkušenou, budu se ptát po Sopečném království, a až ho najdu, vysvobodím krále Dobroslava a zlou Ester pošlu k šípku zpátky do černého lesa.“

Na druhý den ráno Jacek s ranečkem mával rodině od vrátek. Matouš mu ještě podal jeho oblíbené hrábě a řekl:

„Vezmi si je s sebou, synu, jestli rozkvetou, ochrání tě.“

Jacek napíchl uzlík na hrábě, hodil si je přes rameno a vyšlápnul si do světa přes první kopeček za humny, kterému říkali Kozinec, protože tam pásávali kozu. Šel dlouho, předlouho, občas někde pracoval za trochu jídla a nocleh, až se jednoho dne dozvěděl, kde najít hlavní město Sopečného království. Když tam konečně dorazil, začal se v podhradí vyptávat, zda by na hradě nebyla nějaká práce. Měl v úmyslu dostat se co nejblíže ke králi a všechno mu povědět. Snad mu uvěří a Ester vyžene. Štěstěna mu přivedla do cesty chlapíka, který pracoval na opravě královské věže. A co prý Jacek umí. A on na to, že leccos se dřevem nebo železem. Slovo dalo slovo, Jacek dostal práci a nazítří od rána pokládal podlahu ve věži. Před polednem přišla zkontrolovat dílo samotná Ester. Netrpělivý Jacek se do ní zhurta pustil, co prý udělala s králem a královnou a ať dá všechno do pořádku, aby se princezna mohla vrátit na hrad. Čarodějnice ihned pochopila, že někde udělala chybu a její tajemství už není tajemstvím:

„Za tvou drzost, hošíčku, tě musím ztrestat. Zaklínám tě!“ a proměnila Jacka v dubové prkno, pak se obrátila k nic nechápajícím řemeslníkům a přikázala:

„Teď to tady dodělejte. Šup šup do práce, nebo z vás taky budou prkýnka.“

Ti na nic nečekali a rychle pokračovali s podlahou, jen aby byli brzy hotoví a pryč z hradu. A jak chvátali, tak tam Jacka zatloukli taky.

Utekl první rok, potom druhý, a Jacek se k Uhlířům ze světa nevracel. Jednou u večeře povídá Alois:

„Jacek se nevrací, půjdu ho hledat i s tím královským městem.“

Nedbal slov Mahuleny, že je na to ještě mladý, a na druhý den ráno Alois s ranečkem mával rodině od vrátek. I jemu Matouš podal jeho oblíbené hrábě a řekl:

„Vezmi si je s sebou, synu, jestli rozkvetou, ochrání tě.“

Lojzík napíchl uzlík na hrábě, hodil si je přes rameno a vyšlápnul si do světa přes Kozinec. Šel dlouho, předlouho, občas někde pracoval za trochu jídla a nocleh, až se jednoho dne dozvěděl, kde najít hlavní město Sopečného království. Když tam konečně dorazil, začal se v podhradí vyptávat, zda by na hradě nebyla nějaká práce. Měl v úmyslu dostat se co nejblíže ke králi a všechno mu povědět, snad mu uvěří a Ester vyžene. Štěstěna mu přivedla do cesty chlapíka, který pracoval v královských zahradách. A co prý Alois umí. A on na to, že v lese a na zahradě leccos. Slovo dalo slovo, Lojzík dostal práci a nazítří od rána vyřezával v královské zahradě letité dřeviny, aby se tam mohly vysázet královy oblíbené stromy. Před polednem byl s kácením i čištěním zahrady hotov a začal si chystat sadbu mladých stromků. Na práci v zahradách se přišel podívat sám král Dobroslav. Mazaný Lojza úmyslně rozkládal sazenice stromečků na cestu, po které přicházela Jeho Výsost:

„Hochu, jen opatrně s mými stromky, ať je moc nepolámeš, to by špatně rostly…“

„Ale kdepak, pane králi, to já na ně dám pozor, ale vy byste měl být ostražitý před Ester,“ pohotově odpověděl Alois a hned začal králi vyprávět, jak to bylo s kozou a Aničkou.

Král ho pozorně poslouchal, ale jakmile uviděl přicházející Ester, rychle se vrátil do hradu. Ta hned pochopila, co se děje:

„Za tvou drzost, hošíčku, tě musím ztrestat. Zaklínám tě!“ a proměnila Lojzíka v dubovou sazenici, pak se obrátila k nic nechápajícím zahradníkům a přikázala:

„Teď to tady dodělejte. Šup šup do práce, nebo z vás taky budou stromečky.“

Ti na nic nečekali a rychle pokračovali s výsadbou, jen aby byli brzy hotoví a pryč z hradu. A jak chvátali, Aloise tam zasadili taky.

Utekl třetí rok, potom čtvrtý, a Jacek s Aloisem se k Uhlířům ze světa nevraceli. Jednou u večeře povídá Anička:

„Jacek ani Lojzík se nevrací, půjdu je hledat i s tím královským městem.“

Nedbala slov Mahuleny, že je na to moc křehká a slabá. Na druhý den ráno Anička s uzlíčkem naloženým na malý vozík, kde byl i starý plecháč s trochou popela, zamávala zbytku rodiny od vrátek a vyšlápla si do světa přes Kozinec. Šla dlouho, předlouho, občas někde pracovala za trochu jídla a nocleh, až se jednoho dne dozvěděla, kde najít hlavní město Sopečného království. Ještě než tam došla, úmyslně se umazala popelem. Jukla na sebe do lesní studánky a spokojeně se usmála:

„No vida, hotová popelářka…“

Když konečně dorazila do města, už v podhradí se začala vyptávat, zda by na hradě nebyla nějaká práce. Měla v úmyslu dostat se co nejblíže ke králi a všechno mu povědět, snad jí uvěří a Ester vyžene. Štěstěna jí přivedla do cesty královského kominíka. A co prý že děvče umí. A ona na to, že kolem kamen a plotny leccos. Slovo dalo slovo, Anička dostala práci, a nazítří že má od rána vymetat kamna v královských komnatách. Na druhý den, když přicházela k hradu přes královskou zahradu, všimla si, jak o mladý dub stojí opřené hrábě, které už začínají rašit, jen vypuknout do květu. Poté šla dál přes nádvoří a tam u dveří do věže stály další pučící hrábě s plnými pupeny.

„Ale, ale, to jsou mi věci, že by chlapci byli blízko? Tak to jsem tu správně…,“ pomyslela si a vešla do hradu, kde se pustila do přidělené práce.

Už měla za sebou troje kachláky, když se najednou otevřely dveře a do pokoje vstoupilo Jeho Veličenstvo a s úsměvem pravilo:

„Vidím, že máme novou posilu.“

„Ano, prosím,“ odpověděla nesměle Anička a poprvé v životě vzhlédla ke svému otci.

Vzápětí však ztratila ostych, beze slov popošla ke králi, rozevřela drobnou ručku a ukázala mu svůj zlatý medailon s obrázkem královny Radmily. Dobroslav se podíval na podobiznu, pak na Aničku a nakonec ji se slzou v oku objal a hlesl:

„Dítě moje!“

Společně usedli na pohovku a Anička mu začala vyprávět příběh, jak přijela v plecháči na vozíku taženém kozou k Uhlířům do lesů, jak se jim tam všem vedlo, že Jacek a Alois šli do světa hledat pro ně pomoc, ale že se někde v tom světě ztratili. Možná by to stihla dovyprávět celé, ale ostražitá Ester poslouchala za dveřmi. Když se ujistila, kdo tam s králem rozmlouvá, rozrazila dveře a hrozivě se rozesmála:

„Ha, ha, ha! Konečně jsi zpátky, abych se tě už navždy zbavila, teď to můžu udělat i s tvým tatíčkem a nadobro budu vládnout sama.“

„Ne, ne, paní, ušetřete mého otce, prosím,“ žádala Anička slitování pro Dobroslava, ale Ester ji s úšklebkem hrubě odbyla:

„Jsi drzá, děvenko, a musím tě ztrestat. Zaklínám tě!“

Z jejích rukou vyšlehly ohnivé blesky. V té chvíli však Anička proti Ester pozvedla svůj zlatý medailonek. Čarodějnické blesky se od šperku odrazily a obrátily se proti své paní.

„Porazila jsi mě, ztrácím sílu a moc nad vším, co jsem kdy stvořila, vybudovala i pokořila. Teď jsi volný, králi Dobroslave,“ zasténala Ester a pak se rozpustila jako pára nad hrncem.

Jen malý šedý obláček odletěl kamsi do temných lesů.

To bylo radosti a šťastných setkání, když se najednou otevřely dveře sousední komnaty a v nich se objevila královna Radmila zproštěná zakletí. Po chvíli pak z věže po točitých schodech sestoupil Jacek a z rozkvetlé zahrady přiběhl Lojzík, oba drželi své kvetoucí hrábě a vítali se s Aničkou. Šťastný král Dobroslav objal královnu, nechal zapřáhnout kočáry a vyjel s celou královskou družinou pro Matouše a Mahulenu Uhlířovic do hlubokých lesů.

Ti mezitím smutně vysedávali na zápraží před domečkem a vyhlíželi, zda se jim přece jen některé dítě nevrací ze světa domů. Dlouho, předlouho tam sedávali, až ztráceli veškerou naději. Jednoho dne ale najednou Matouš vykřikl:

„Ma-Ma-Mahuleno! Slyšíš to, co já? To-to-to vypadá na nějaké královské fanfáry,“ šťouchl do klimbající ženy.

Mahulena sebou škubla a vyhrkla:

„Jo, jo, máš pravdu, táto, a čím dál víc se to blíží k nám!“

„To si piš, že mám pravdu. To ne že ne. Cha, cha, chá…,“ smál se Matouš na celé kolo.

To už k nim na malý dvorek přijížděly dva zlaté královské kočáry. V jednom seděl král Dobroslav a královna Radmila s Aničkou, která požádala své královské rodiče, aby si mohla ponechat jméno Anička, na něž je zvyklá. Už vůbec nebyla od popela, ale byla oblečená do nádherných zlatavých šatů a celá zářila krásou a radostí. Z druhého kočáru pak vyskočil Jacek s Lojzíkem a volali:

„Táto, mámo, přijeli jsme si pro vás…“

Po veselém přivítání všichni společně nasedli do kočárů a odjeli na královský hrad, kde vypukly převeliké oslavy s hostinami se spoustou dobrého jídla a pití. Dopoledne je bavili kejklíři, odpoledne probíhaly rytířské turnaje a po večerech se konaly plesy s hudbou, tancem i ohňostrojem. Od té doby se Sopečnému království dobře vedlo a všichni už jen slavili, slavili a slavili. A jestli se nepřejedli, tak tam slaví dodnes…

Sponzor knihy

Luboš Procházka

O tom, že někdy i hrábě rozkvetou… pohádky trochu jinak

Ilustroval Václav Ráž

Obálka Grafické a DTP studio Fragment, Kamila Flonerová

Grafická úprava Grafické a DTP studio Fragment, Nataša Vaňková

Jazyková korektura Marie Kejvalová

Vydalo nakladatelství Fragment ve společnosti
Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4,
číslo publikace 23 979, 1. vydání

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

Copyright © Albatros Media, 2016

Text © Luboš Procházka, 2016

Illustrations © Václav Ráž, 2016

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

www.albatrosmedia.cz

www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 978-80-253-2772-2 (1. vydání, 2016)

ISBN e-knihy 978-80-253-2812-5 (1. zveřejnění, 2016)

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz