Zakázaná Hra

Lovec

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

L. J. Smith

Zakázaná Hra – Lovec – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

8. kapitola

Ozvalo se další zaskřípění kamene a měsíční svit, který na ně dopadal shora, pohasl. Audrey ležela schoulená do klubíčka vedle Jenny kousek nad úpatím svahu. Dee ležela na zádech úplně dole, s nohama výš, než měla hlavu. Jenny si s údivem pomyslela, jak je možné, že je obě pořád vidí. „Jsi v pořádku?“ zeptala se bezvládně natažené Dee a konejšivě objala Audrey.

Audrey se třásla a tiše kníkala.

„Promiň. Je mi to moc líto…,“ zašeptala jí Jenny.

„Tvoje chyba to není.“ Dee se pomalu zvedla a opovržlivě se ušklíbla. „Co má za problém?“

Jenny k ní otočila hlavu, aby na ni vyštěkla, ale nevydala ze sebe ani hlásku. Teď už viděla důvod, proč je neobklopovala naprostá tma. U úpatí svahu zářil půlkruh luceren. A ty drželi lidé.

Dee zmlkla. Světla luceren se odrážela od obličejů, které byly přinejmenším… znepokojivé.

Elfové byli velice bledí a krásní…, ale taky velice divní. Oči měli trochu šikmé, takže Jenny připomněli mimozemšťany. Lícní kosti příliš vysoké a ostré. A stáli tak nějak zvláštně.

Nezdálo se, že by znali slitování nebo soucit, na který by se dívky mohly odvolat.

Jeden z nich něco řekl. Jenny měla dojem, že šlo o stejnou řeč, jakou mluvili ti mladíci nahoře, ale elfův hlas byl zpěvnější – a studenější. Bylo zjevné, že přikazuje dívkám, aby se postavily.

Jenny nechtěla poslechnout. Ti bledí, krásní tvorové ji z nějakého podvědomého důvodu děsili. Pak si uvědomila, že její zděšení možná není tak nerozumné.

Elfové byli zčásti zvířata – lépe řečeno měli zvířecí části těl. Byly to zrůdy.

Elf, který promluvil, měl jednu ruku lidskou, ale místo druhé kravské kopyto, černé a lesklé jako lakovaná kůže. Jenny se bála, že se jí zvedne žaludek.

Dalšímu z krátkých kalhot visel ocas – dlouhý, růžový a lysý ocas, jaký mají krysy – a mrskal se ze strany na stranu. Třetímu vyrůstaly z čela parůžky. Čtvrtý měl krk porostlý lesklou černou srstí.

Všichni byli nějak znetvoření. A byli skuteční. Ne jako slepené nestvůrnosti, které Jenny viděla v obludáriu.

„Audrey, musíš vstát,“ zašeptala a spolkla žaludeční šťávy, které jí vystoupaly do hrdla. „Jestli nevstaneš, myslím, že tě k tomu donutí.“ A v zoufalém osvícení dodala: „Chceš, aby tě viděli takhle? Vsadím se, že máš maskaru rozmazanou přes půlku obličeje.“

Apel na Audreyinu hrdost zafungoval líp, než mohlo účinkovat cokoliv jiného. Audrey se pomalu posadila a otřela si tváře.

„Je vodovzdorná,“ řekla důstojně. Automaticky zvedla ruce, aby si upravila účes, a vtom spatřila elfy.

Vytřeštila kaštanově hnědé oči, až v nich převládalo bělmo, na ruku v podobě kravského paznehtu. Jenny jí křečovitě sevřela paži.

„Jsou takoví, jak jsi čekala?“

Audrey stiskla rty a přikývla.

Elf znovu ostře promluvil a tentokrát i postoupil kupředu. Audrey se přikrčila. Jenny ji pomalu a opatrně zvedla na nohy.

„Musíme jít s nimi, Audrey,“ zašeptala. Bála se, že kdyby Audrey couvla, elfové se jich dotknou. A nesnesla pomyšlení na to, jak se jí dotýká to lesklé kopyto nebo ploutev, kterou viděla u jednoho z ostatních. „Prosím, Audrey,“ zašeptala.

Elfové neměli žádné problémy je odvést. Stačilo, aby se k nim přiblížili z jedné strany, a dívky uhnuly opačným směrem.

Takhle postupovaly, obklíčené kruhem luceren, pořád níž a níž. Míjely křižovatky s jinými chodbami. Podzemní systém byl zjevně rozsáhlý – a ony se do něj nořily stále hlouběji.

Chůze Jenny trochu uklidnila. Kameny kolem nich nabývaly všech představitelných tvarů: některé byly pokroucené jako parohy, jiné připomínaly větrem ohnutou trávu. Nechyběly krajkové záplavy andělských vlasů a obří sloupy pokryté formacemi, které vypadaly jako krásné květy nebo lupeny, co mají houby na spodku klobouků.

Ve vzduchu visel pach mokré zeminy a bylo tu překvapivě teplo.

Jenny sevřela Audreyinu paži ještě pevněji.

„Řekni jim něco,“ navrhla. „Zeptej se jich, kam nás to vedou.“

Audrey byla svým způsobem stejně statečná jako Dee. Řasy sice měla slepené slzami a ani se nepodívala na elfa, který šel vedle ní, ale klidně na něj promluvila.

„Prý nás odvádějí k Erlkingovi,“ řekla po chvilce. Jenny slyšela v jejím hlase přísnou sebekontrolu. „To bude asi král elfů. Vzpomínám si na pohádku o něm. Je to něco jako zlý duch, který obchází Černý les. Prý… unáší lidi. Zvlášť mladé dívky a děti.“

Dee se na ni prudce otočila. „Proč holky?“

„Hádej,“ procedila Audrey mezi zuby. „Ale takoví jsou všichni temní elfové. Však se na ně podívejte. Jsou to samí muži, chybějí jim ženy.“

Jenny si vyděšeně uvědomila, že to je pravda. Zmátla ji jemnost jejich rysů. Všichni jejich věznitelé byli krásní… muži.

Dee se krvelačně usmála. „Je načase bojovat.“

„Ne,“ odmítla to Jenny nervózně. Divoce jí bušilo srdce, ale snažila se ho zklidnit. „Je jich moc, nemáme proti nim šanci. A kromě toho máme svým nočním můrám čelit, vzpomínáš? Jestli se Audrey nejvíc ze všeho bojí krále elfů, musíme se postavit právě jemu.“

„To je ale pitomá noční můra,“ ušklíbla se Dee a trhla rameny, jako kdyby jí po zádech stékala kostka ledu.

„Věř mi,“ opáčila Audrey kousavě, „že bych byla radši, kdybys v ní nebyla se mnou.“

Pak si přestaly jedna druhé všímat. Dál procházeli podzemními jeskyněmi rozlehlými jako katedrály. Všechno pokrývaly třpytivé krystalky sádrovce, od nichž se odráželo světlo luceren. Pod nohama jim křupala jemná kamenná drť.

„Nechápu to,“ zašeptala Audrey. „Tohle určitě není z mojí hlavy. Nic takového jsem nikdy neviděla.“

„Já ano,“ řekla Dee – dokonce i ona tentokrát zněla zaraženě. „Když jsem se potápěla v Novém Mexiku. Ale nebylo to tak… velký.“

Konečně dospěli do největší jeskyně ze všech.

Míjeli obrovské červené sloupy připomínající korálové útesy, které v Jenny vyvolávaly nepříjemný dojem, že se pohybuje pod vodou.

Mířili přímo k velké skalní stěně ohnivého odstínu. Stěna nebyla plochá – vlnila se jako obrácené Niagarské vodopády. U země se v ní otvírala nepravidelná štěrbina jako vstup.

„Hrad,“ hlesla Audrey.

Prošli otvorem v červené stěně.

Uvnitř se elfové přeskupili, aby dívky rozdělili. Stalo se to tak rychle, že Jenny neměla čas zareagovat. Zničehonic ji odváděli jedním směrem, a když se polekaně ohlédla, viděla, jak se Dee s Audrey vzdalují. Zahlédla ještě Audreyiny měděné vlasy a zaslechla Deein vztekem zvýšený hlas. Ten ale vzápětí zmlkl, když Jenny provedli otvorem do další místnosti.

Jeden z jejích věznitelů pronesl větu, která končila slovem Erlkönig, a všichni elfové odešli. Jenny se ohlédla – u vchodu do místnosti stáli dva strážní.

Co teď?

Rozhlédla se. Skalní útvary tu připomínaly obří hrady z písku, zpola smyté vodou a vyvedené v bílých a zlatých odstínech. Jenny si uvědomila, že vidí měsíční svit, a zvedla hlavu. Ve stropě byly otvory jako střešní okna nebo komíny. Chvíli si je prohlížela.

Nakonec jí nezbývalo nic jiného než čekat – a trápit se. Co se asi právě teď děje s Tomem?

Přemýšlej o té hádance, napomenula se. Líp jí uběhne čas a třeba to bude k něčemu dobré.

Jsem jen dva a dva. Jsem horký. Jsem studený.

Jsem prapočátek mnohých, co nemohou být spočteny.

Jsem nezměrný dar i věc všední zcela

a poddám se rozkoši, když přemůže mě síla smělá.

Náhle jí to došlo. Ano! Akt, který může být horký a vášnivý, nebo studený a neosobní. Akt, který může být prapočátkem nespočetných lidí – protože se nedalo spočítat, kolik dětí bylo počato právě po něm. Akt, ve kterém vystupovaly jen dvě dvojice dotýkajících se rtů, dva a dva.

Polibek.

Jenny se vítězoslavně usmála. Vyřešila hádanku. Dostane jednoho z kamarádů ven.

Pochopitelně nebylo pochyb o tom, kdo to bude. Jakkoliv měla všechny ráda, na prvním místě pro ni byl vždycky Tom.

Jediná potíž s vyluštěním hádanky spočívala v tom, že teď neměla nad čím přemýšlet – jen nad tím, co se s ní stane dál. Elf, který odešel, mluvil o králi. Čeká Jenny právě na něj?

Jaké znetvoření asi bude mít? Kopyta? Rohy?

Jestli je to král, patrně bude vypadat hůř než všichni ostatní. Srdce jí sevřel ledový chlad.

Kdosi prošel otvorem ve skále a Jenny se připravila na nejhorší. V další chvíli si uvědomila, jak byla hloupá.

Měl na sobě bílou tuniku, krátké kalhoty a měkké bílé boty. Oblečení stavělo na odiv jeho štíhlé tělo s vyrýsovanými svaly. Jeho vlasy byly v měsíčním světle stříbrné jako zrcadlo. Usmíval se.

„Juliane.“

„Vítej v hradu krále elfů,“ řekl.

Když spolu mluvili naposled, Jenny na něj byla rozzuřená. Teď ale bylo těžké dál se na něj zlobit. Bílá kůže vypadala velice měkce a těsně mu obepínala boky i stehna. A na mladíkovi, který se na vás dívá očima vyhladovělého tygra, bylo cosi znepokojujícího.

Tom vždycky vypadal dobře, ale oblékal se velice konzervativně, a odmítal kostýmy dokonce i o svátku Halloween. Julian naproti tomu zjevně ujížděl na extravagantních šatech.

Jeho široký kožený opasek odhaloval ploché břicho a zdůrazňoval úzké boky. Navíc byl střídmě posetý safíry. Jenny si přála, aby měla taky takový.

„Takže král elfů, co? Užíváš si tu roli?“

„Ohromně,“ ujistil ji Julian vážně.

„Aspoň se mnou v téhle noční můře mluvíš. Ne jako v té s mimozemšťany.“

„Jenny, klidně bych s tebou mluvil celou noc.“

„Díky, ale máme časový limit a já bych radši zachránila přátele.“

„Stačí jediné slovo.“

Jenny se na něj polekaně podívala a uvědomila si, jaké slovo má na mysli. „Ne,“ zavrtěla hlavou. „Udělám to tím těžším způsobem. Projdeme všechny noční můry. Tuhle Hru vyhrajeme.“

„Obdivuji tvoji sebedůvěru.“

„Můžeš obdivovat můj úspěch – třeba hned teď. Vyřešila jsem tvoji hádanku a jsi šovinistický dobytek. Nepoddává se rozkoši, když si ho někdo vezme silou.“

„Co se jí nepoddává?“

„Polibek.“ Otočila se k němu přímo čelem. „Tak zní odpověď, ne? A řekl jsi mi, že když vyřeším tvoji hádanku, pustíš jednoho z mých přátel.“

„Omyl.“ V očích mu pohrával šibalský úsměv. „Řekl jsem ti, že pustím jednoho z tvých přátel, když mi dáš správnou odpověď. Ale ty jsi mi ji ještě nedala.“ Zahleděl se jí na rty. „Chtěla bys to napravit?“

V Jenny vzkypěla zlost. „Ty…!“ Odvrátila se, aby se nemohl kochat pohledem na její vztek.

„Rozrušil jsem tě. Jsi dotčená,“ řekl s nefalšovanou kajícností. Jenny nedokázala držet krok s jeho neustálým střídáním nálad. „Podívej, dám ti něco, abych ti to vynahradil.“

Jenny se neochotně obrátila zpátky k němu. Držel bílou růži – možná byla stříbrná, ale v tomhle světle se to dalo těžko poznat. V každém případě to byla ta nejkrásnější věc, jakou kdy viděla.

Když ji vzala do ruky, uvědomila si, že to není skutečná rostlina, ale jemně vytepaná nápodoba, dokonalá do těch nejmenších detailů. Zpola otevřený květ se jí leskl v dlani. Květní lístky byly studené, ale měkké.

„Je ze stříbra nakutaného černými elfy v těch nejhlubších dolech,“ řekl Julian. Jenny zavrtěla hlavou.

„To je jenom folklór. Chceš mi tvrdit, že jsi vážně král elfů? Chceš, abych věřila i v perníkovou chaloupku?“

„Jsem víc věcí, než si dokážeš představit. A chci, abys věřila, že děti mohou jít na temná místa a zmizet tam. A lidé pak vymýšlejí příběhy, aby jejich zmizení vysvětlili – někdy pravdivé, jindy ne.“

Jenny to znovu vyvedlo z rovnováhy. „Každopádně… je to krásná růže,“ řekla a pohladila se s ní po tváři.

Julianovi se rozzářily oči.

„Pojďme se projít po nádvoří,“ řekl. „Tam teprve doopravdy uvidíš měsíční svit.“

Nad nádvořím se otvíralo několik přirozených komínů, kterými proudilo světlo měsíce. Krása zdejšího prostředí Jenny ohromila. Měsíční svit dodával všemu kouzelný lesk a vytvářel v jeskyni zvláštně nádhernou mozaiku temných stínů a světlých míst.

Na Julianovi ostatně taky. Každý stín v jeho obličeji byl úplně černý a v jeho očích svítily stříbrné jehličky světel.

„Uvažovala jsi někdy o tom, proč můžeš chodit na ta nejnebezpečnější místa a nic se ti nestane?“ zeptal se zničehonic. „Proč tě nikdy nepokousají zatoulaná zvířata, proč tě nikdo neoloupí nebo něco horšího, když chodíš v noci po čtvrtích se špatnou pověstí?“

„Já…“ Lidi jí právě tyhle věci často rozmlouvali. Ona sama o tom nikdy moc nepřemýšlela, ale teď v ní klíčilo bláznivé podezření. „Ne,“ připustila. „Neuvažovala.“

Nespouštěl z ní oči. „Hlídal jsem tě, Jenny. Sledoval jsem tě. Nikdo se tě nesmí dotknout… nikdo kromě mě.“

„To není možné.“ Ta slova z ní vyšla jen jako zašeptání. „Ty… Tohle všechno jsem dělala celý život…“ Zajíkla se.

„A myslíš, že jsem tě nemohl sledovat tak dlouho? Ale mohl. Vždycky jsem tě miloval, Jenny.“

Jeho pohled měl drtivou sílu. V Jenny se svářely protikladné emoce. Věděla, že by k němu měla cítit jen nenávist a zlost, ale musela připustit, že je jím částečně i okouzlena. Byl to princ temnoty…

… a vybral si zrovna ji.

Vykročila dál, aby se trochu vzpamatovala.

„Ještě nikdy jsem nikoho nemiloval,“ dodal Julian. „Jsi moje první – a budeš mou jedinou.“

V jeho hlase zněla hudba a slova se kolem ní snášela jako krajkové vločky z jiného světa.

Jenny se otočila a Julian se jí dotkl.

Jeho dotyk byl jemný jako dotyk gázy na líci. Jenny to překvapilo natolik, že znehybněla. Pak hloupě, rozpačitě sklopila oči. Vzal ji za ruku.

Ale já myslela, že nemůžeš…

Jeho prsty ji studily jako nefrity. Cítila mravenčení a nutkání přitisknout tvář k jeho otevřené dlani.

Nedělej to, pomyslela si. Ne, ne, ne…

„Přestaň,“ zašeptala.

Dál jí hladil ruku a palcem jí jemně kroužil po dlani. Byl to opojný a nebezpečný pocit. Jenny vnímala, jak se mu podvoluje.

Jeho dotyk byl tak jemný – něžně jí vyprostil z prstů růži…

Růži, pomyslela si Jenny.

Jeho dar. Držela ji v ruce. Pohladila se s ní po pravé tváři – té, které se teď dotýká.

Couvla před ním. „Ty… obelstils mě.“

Pořád ji držel za ruku. „Záleží na tom?“

„Ano, záleží,“ odsekla Jenny vztekle a pokusila se mu vymanit. Jak mohla být taková husa? Hrál si s ní, aby z ní vymámil svolení k dalším a dalším dotykům. „Už to chápu – nikdy se nedotknu tebe ani ničeho, co mi dáš. Tenhle trik už nezabere.“

Jeho rty se usmívaly, ale v očích mu planul smrtelně vážný žár. „Tenhle možná ne, ale jiný ano. Věř mi, Jenny: než Hra skončí, budeš celá moje.“

Jenny si přála, aby ji napadla méně dětinská odpověď než: „Leda ve snu!“

„Ale ve tvém,“ řekl. „A nezapomeň, nejsi tady sama.“

Jenny zaslechla výkřik.

„To je Audrey,“ vydechla. „To je Audrey! Něco se s ní děje!“ Pořád ji držel za ruku, ale vyškubla se mu.

Pak se mu podívala do očí – a z toho, co v nich viděla, naráz ztuhla.

„Ty to víš,“ zašeptala. „To děláš ty – aby ses mi pomstil.“

„Varoval jsem tě,“ řekl. Křik neustával. „Chceš, abych s tím přestal?“

Je zlý, pomyslela si. Skrz naskrz zlý. Krutý, vrtošivý a nebezpečný jako kobra. Už na to nikdy nezapomenu.

„Ukončím to sama,“ řekla tiše, ale rozhodně. „Řekla jsem ti, že tuhle Hru vyhraju. A taky ji vyhraju. A nikdy se ti nepoddám.“

Hodila mu stříbrnou růži k nohám.

Vyběhla za zvukem Audreyina křiku.

U východu z jeskyně s písečnými hrady proti ní vykročili elfové, ale Jenny hbitě zakličkovala a vyhnula se jim. Audreyin křik zněl stále hlasitěji. V nejbližší červené stěně uviděla otvor a vběhla dovnitř. Křik se najednou rozléhal ozvěnou všude kolem ní.

Viděla, jak o kus dál sedí Audrey a před ní stojí Dee. Doklopýtala posledních několik kroků a zhroutila se vedle nich.

„Co se děje?“

Audrey zpola seděla, zpola ležela opřená o sádrovcovou stěnu malé jeskyně. Obličej měla stažený hrůzou – a když se Jenny otočila, pochopila proč.

Byla by očekávala, že po posledních pár hodinách už bude zvyklá na divné tvory. Ale tahle stvoření… tahle stvoření byla…

„Co to sakra je?“ zašeptala přiškrceně.

Audrey jí zaryla nehty do předloktí. „Draugar. Oživlé mrtvoly. Přišly pro nás. Já…“ Odvrátila se a začala zvracet.

Tvorové páchli jako smrt – šířil se z nich ohavně nasládlý pach rozkladu. Někteří měli nafouklá těla. Jiní propadlou, zvrásněnou kůži. Z dalších visely cáry potrhaných tkání.

Jeden měl tlusté nehty, stářím zhnědlé a narostlé do dlouhých, houpajících se spirál. Chrastily o sebe se zvukem, z něhož Jenny po celém těle naskákala husí kůže.

Tvorové blokovali východ. Jenny netušila, jak přes ně mohla proniknout k Audrey, ale teď rozhodně ven nemohly. Blížili se k nim ze všech stran.

„Až vám řeknu, vyběhněte ke dveřím!“ řekla Dee.

„K jakým dveřím?“

Dee ukázala prstem a Jenny se ohlédla. Za nejbližšími tvory napravo byla stěna – a v ní dveře. Modré gotické dveře s klenutím.

„Jasný?“ zeptala se Dee. „Připravte se!“

Přenesla váhu na zadní levou nohu s pokrčeným kolenem. Její pravá noha se dotýkala země jen špičkou. Vypadala trochu jako balerína, ale šlo o takzvaný kočičí postoj – Dee se pořád snažila Jenny naučit kung-fu.

Pak prudce vykopla a pravým chodidlem zasáhla jednoho draugra zespodu do čelisti.

Draugrova hlava se se suchým zapraštěním zvrátila dozadu – úplně dozadu. Tvor měl zlomený krk.

Hrozné bylo, že pokračoval v chůzi s kymácející se hlavou mezi lopatkami. Tápal špatným směrem, ale pořád šel.

Jenny se přestala ovládat a zavřeštěla.

„Vstaňte!“ křikla na ně Dee. „Na chvíli jsem je zaměstnala. Padejte odtud!“

Audrey zůstávala na místě. „Nemůžeme tě tu nechat…“

„O mě se nestarejte! Vypadněte! Jenny, odveď ji!“

Jenny instinktivně zareagovala na Deein velitelský hlas. Zvedla Audrey za sako se vzorem kohoutích stop a postrčila ji ke dveřím. Škubnutím je otevřela a obě vypadly ven.

Než tomu Jenny mohla zabránit, dveře se za nimi zabouchly. Dívky si vyměnily vystrašené pohledy.

A čekaly.

Čekaly, dokud Jenny vnitřní hlas neoznámil, že Dee už nepřijde. Audrey se rozplakala. Jenny zkusila vzít za kliku, ale dveře se ani nepohnuly.

„To je moje chyba,“ zašeptala Audrey.

Jeden z vás to patrně nezvládne…

Vtom se dveře rozletěly dokořán. Dee vyběhla ven, zabouchla je za sebou a opřela se o ně. Dlouze vydechla.

„To bylo o fous,“ přiznala. „Ale potřebovala jsem si zabojovat a tenhle boj byl docela slušnej.“

Oddechovala námahou a radostí z bitvy. Podívala se na Audrey.

„Ty teda vypadáš,“ poznamenala.

Lesklé kaštanové vlasy Audrey zplihle visely kolem obličeje a ofina se jí lepila k čelu. Tváře měla zrudlé a mokré, ruce a nohy poškrábané. Třešňový lesk na rty zmizel.

Audrey s nečitelným výrazem zvedla ruku a pomalu rozevřela prsty. V dlani jí ležely sponky z původního účesu. „Aspoň mám tohle,“ pronesla klidně.

Všechny tři se hystericky rozchechtaly. Smály se a smály, v prudkém výbuchu emocí.

„To se asi bere jako výhra: uniknout z noční můry a mít nepoškozený sponky,“ vypravila ze sebe Dee nakonec.

Audrey povytáhla obočí a potom i koutky úst. Dee jí úsměv oplatila.

Neviditelné hodiny odbily dvanáctou.

„Půlnoc,“ pronesla Jenny tiše, téměř šeptem. Po každém vítězství se ozvaly hodiny, aby jim připomněly, že ubíhá čas – a to rychle. Kde vlastně ty hodiny byly? Jejich zvuk se rozléhal celým domem.

„Do svítání zbývá šest hodin,“ řekla Dee. „A máme před sebou už jenom pět nočních můr. Jsme v pohodě. To zvládneme levou zadní.“

„Levou zadní? To bych neřekla,“ odpověděla Audrey.

„Hele,“ ukázala Jenny a shýbla se pro zmuchlaný papír.

9. kapitola

Na papíru byl neumělými tahy nakreslený les s hustými zelenými linkami.

„No dobře, tak jsem nakreslila les,“ řekla Audrey. „Pořád jsem se děsila, ale nikdy jsem netušila proč. Ani jsem nevěděla, kterého lesa se tak bojím.“

„Čte si v našem podvědomí,“ přikývla Dee.

„Co se vlastně dělo s vámi dvěma, když jsme se rozdělily?“ zeptala se Jenny.

„Nic moc,“ pokrčila Dee rameny. „Dovedli nás do tý jeskyně, jenže tam nejdřív nebyly žádný dveře. Pak jsme je uviděly – a zrovna v tu chvíli se objevily i ty mrtvoly a Audrey se rozkřičela. A co ty? Viděla jsi krále elfů?“

Jenny odvrátila pohled. „Tak nějak. Hrál ho Julian.“ Zaváhala a vyhrkla: „Víte přece, že trpíte kvůli mně, ne? Chce mě. Řekl mi, že vás přestane mučit, pokud… pokud mu dovolím…“

„Neopovažuj se,“ skočila jí do řeči Dee se zablýsknutím v očích.

„Ať tě to ani nenapadne,“ přidala se Audrey se stejnou razancí.

Jenny přikývla. Cítila, jak jí vlhnou oči, a podívala se na Audrey, aby zakryla dojetí. Zatímco si povídaly, Audrey si zručně opravila účes, vylovila z kapsy saka prošívaný váček a hbitě si nanesla na rty vrstvu třešňového lesku. Vypadala světaznale a nezranitelně jako vždycky, ale Jenny teď nahlédla pod její fasádu.

„Muselo to být těžké, žít v tolika různých zemích,“ podotkla a mrkla na Dee.

Audrey si na chvilku přestala načechrávat ofinu. Nakonec zaklapla zrcátko.

„Upřímně, byla to hrůza,“ přiznala. „Nedokážete si představit ty kulturní šoky. To vykolejení, nejistotu – nikdy jsem nevěděla, kdy se zase budeme stěhovat. I teď, co je táta v penzi, mám pořád pocit…“

„Že je obtížné najít si opravdové přátele?“

Audrey přikývla. „Mám pocit, jako bychom se každou minutu měli zase sbalit a odjet.“

„Ty ale ne,“ řekla Jenny. „Ty zůstaneš s námi.“ Znovu se podívala na Dee. „Viď?“

„Jo, jasně,“ souhlasila Dee. V jejím hlase nebylo ani stopy po nevraživosti. Dokonce položila štíhlou, tmavou ruku Audrey na záda.

„Poslyšte, já tomu nerozumím,“ řekla najednou Jenny. „Ti chlápci v lese vypadali docela mile – tak proč to udělali? Proč nás předhodili elfům?“

„No – elfové mají lidem plnit přání. Odpovídají na otázky, pomáhají při práci. Ale vždycky chtějí něco na oplátku, a když je zavoláš a pokusíš se je chytit do pasti, občas naopak chytí oni tebe. Odvedou tě do svého světa. Ty kluky nejspíš napadlo, že jsme postradatelnější než oni.“

Jenny přikývla. „Ještě jedna věc…“

„Vždycky je ještě jedna věc!“ ušklíbla se Dee.

„Čí byly ty dveře? Já jsem je tam určitě nedala, protože jsem sama takové nikdy neviděla.“

„Asi moje,“ odpověděla Audrey. „Viděla jsem je v Německu – ale nedala jsem je tam. Prostě se objevily.“

„Nemůžeš tu nic měnit jenom myšlenkami,“ řekla Dee. „Se vším tu musíš zacházet, jako kdyby to bylo skutečný.“

„Ale kde vlastně jsme?“ zeptala se Audrey sklíčeně.

„To je dobrá otázka,“ přikývla Jenny. „Nejsme nikde na Zemi – to vím z toho, co jsem viděla z okna.“

„Svět stínů,“ řekla Dee. „Vzpomínáte na pokyny ke hře? Svět, který je jako náš, ale jiný, existuje paralelně s naším, ale zároveň je oddělený.“

„Někteří ho nazývají světem snů, ale je stejně skutečný jako cokoliv jiného…,“ ocitovala Jenny. „Dnes v noci se ovšem k našemu světu připojil. Co se děje, Audrey?“

„Jenom mě něco napadlo. Víte, v severských a germánských bájích existuje devět světů – náš je ten uprostřed.“

„Devět?“ zopakovala Jenny.

„Ano. Ásgard, což je něco jako nebe, Helheim, což je něco jako peklo, potom svět prvotního ohně, svět prvotní vody a svět prvotního větru… ale poslouchejte. Taky existuje svět prvotního ledu. Je nějak propojený s Helheimem a taky je to svět stínů. Nazývá se Niflheim a nifl znamená temný nebo stinný.“

„Kam tím míříš?“ zeptala se Dee.

„Nevím, ale je to prostě divné, nicht wahr? Bože, začínám přemýšlet německy. Ale je divné, že sám sebe nazývá Stínový muž. A zrovna jsem si vzpomněla na něco dalšího. Bytosti, které žijí v Niflheimu, mají hrozně ničivou moc, takže jsou spoutané speciální runou, která jim zabraňuje vyjít z jejich světa. Ale nepamatuji si, která je to runa.“

„Snad nechceš říct, že runy jsou reálné?“ zamračila se Jenny. „Třeba ta, o které mluvil Julian – ta, která prý protrhla oponu mezi světy? Přece doopravdy nefungují?“

„Vždycky jsem předpokládala, že to jsou jenom hloupé pověry. Ale teď… já nevím. V bájích fungují dobře a umožňují ti cestovat mezi světy. Nebo z nich přivolávat různé věci. Tak, jako ti kluci přivolali elfy.“

Jenny začínala být z toho rozhovoru nesvá. Netušila proč, a to její rozrušení ještě prohlubovalo. Nějak to souviselo s runami a dávnou minulostí. Proč by ji po všem, co viděla, mělo překvapovat, že runy mohou být skutečné? Toho dne v dědečkově sklepě…

„Tak dost,“ utnula ten rozhovor rázně. „Žvaníme tu celou věčnost. Nemyslíte, že bychom měli radši začít hledat někoho dalšího? Nezapomeňte na ten časový limit.“

„Jasně,“ přikývla Dee, jako obvykle připravená do akce. „Chcete se zase rozdělit?“

„Ne,“ odpověděla Jenny rychle. „Zůstaneme pohromadě.“ Ať už v tomhle divném domě platí jakákoliv divná pravidla, už na jejich základě dala Julianovi právo, aby se dotýkal její ruky, tváře a vlasů. A Julian jasně řekl, že nebude spokojený, dokud ji nebude mít celou, kousek po kousku. Šlo jen o to, jaký trik nebo hrozbu použije příště. Jenny předpokládala, že nejlepší šanci proti němu bude mít, když se nenechá zastihnout o samotě.

Při třetí obchůzce chodbou našli Michaela. Chodil sem a tam přede dveřmi, prohrabával si rozcuchané vlasy a něco si pro sebe hučel. Při pohledu na dívky viditelně pookřál.

„Audrey, konečně! Připadalo mi to jako roky!“

„Ach, počítala jsem vteřiny, co jsme byli jeden bez druhého,“ odpověděla Audrey, povytáhla obočí a zároveň se usmála, až se jí udělaly dolíčky ve tvářích.

„Já taky. Kéž bych měl u sebe kalkulačku.“

A ani jeden z nich to nemyslel vážně. Naštěstí pro ně, pomyslela si Jenny. Láska k Tomovi jí svírala hruď jako bolavá pohmožděnina. Kéž by ho mohla vidět, aspoň na chvíli…

Vyprávěly Michaelovi všechno, co se jim stalo, a on jim naopak řekl, že salónek prostě zmizel, když se Tom krčil před těmi neviditelnými tvory. Michael se ocitl před těmihle dveřmi. Zkusil vzít za kliku, ale nedaly se otevřít. Od té doby přecházel po chodbě sem a tam.

„A schodiště jsi neviděl?“ zeptala se Jenny.

„Ne. Žádný schodiště, jiný dveře ani nic dalšího. Taky žádný lidi, dokud jste se neobjevily vy.“

„A přitom chodíme touhle chodbou hodiny, viděly jsme troje dveře a já jsem se sem dostala po schodech,“ řekla Jenny. „To je další zvláštnost tohohle místa.“

„O který nemáme čas rozjímat,“ přerušila ji Dee. „Pohyb, lidi. Kdo chce zkusit tyhle dveře?“

„Tentokrát se je pokusíme udržet otevřené, až vejdeme dovnitř,“ napadlo Jenny. „Pokud je tedy nebudeme muset honem zabouchnout.“

„Nemůžeme je otevřít – jsou zamčený,“ připomněl jí Michael.

Dee se na něj zaculila a zaujala obvyklý postoj, aby byla připravená vykopnout. „Chceš se vsadit?“

Dveře se hladce otevřely, jakmile Jenny stiskla kliku, a nevyskočily zpoza nich žádné nestvůry. Dee je chytila a přitiskla je ke stěně. Jenny za nimi viděla jen šero.

„Ehm, až po vás. Já jsem notářsky ověřenej srab,“ řekl Michael.

Jenny se zhluboka nadechla, narovnala se a překročila práh…

do chodby, stejné jako ta, ve které právě byli.

Užasle se rozhlédla.

„Tak co se děje? Ty dveře se snaží zavřít,“ zavolala Dee.

„Je to…“ Jenny se vzdala a mávla na Audrey a Michaela, ať se k ní připojí.

„Tohle je to samé místo,“ konstatovala Audrey, když se rozhlédla.

Chodba byla zrcadlovým obrazem té původní. Byl tu stejný tmavý koberec, stejné tapety, stejné svíčky v mosazných svícnech.

Michael se vrátil na Deeinu stranu. „Podívejte – po svíčkách dokonce stékají úplně stejné kapky vosku. Je to opravdu ta samá chodba, nejen že tak vypadá.“

Bez ohledu na to, kolikrát přecházeli sem a tam, byli pořád na stejné chodbě.

„Z nějakého důvodu nás to nepouští do tvé noční můry,“ řekla Jenny. „Pořád nás to vrací sem.“

„No to je škoda,“ ušklíbl se Michael. „Vážně je mi líto, že ji nebudu muset prožívat.“

„Tak dobře, já se taky podívám.“ Dee konečně prošla na druhou stranu a dveře se za ní zavřely. „Jo, je to ta samá chodba,“ potvrdila. „Jako otočný dveře do pekla.“

„Sartre napsal, že peklo je věčnost strávená v místnosti s přáteli,“ poznamenal Michael důležitě.

„Přestaň se chlubit jedničkou ze světové literatury,“ napomenula ho Jenny. „Jedině že by… není tohle tvoje noční můra, Michaeli?“

Michael zřetelně schlípl. „Ehm, není, ne. Moje noční můra byla víc dětinská.“

„Ale co to bylo?“

Michael zrudl, poškrábal se pod límcem šedého bavlněného trička a zavrtěl hlavou.

„Každý z vás má tajemství, u kterého by raději zemřel, než aby ho prozradil…,“ ocitovala Dee z kartičky ke hře. „Vsadím se, že to bylo něco fakt trapnýho, jako nočníčková nestvůrka, co, Michálku?“ Za řeči se otočila ke dveřím a zkusila vzít za kliku. Dveře se ani nehnuly. „No super, zase jsme zamčený.“

„Když už jsme uvízli tady, můžeme se klidně posadit,“ řekla Audrey.

Nenapadalo je, co jiného by se dalo dělat, a tak si sedli a Michael mluvil. Jenny si pomyslela, že to je jedna ze životních jistot: Michaelovi nikdy nedojdou témata k hovoru.

„Když si uvědomím, že jsem mohl zůstat doma a dívat se na televizi…“

A za chvíli: „…Tohle není pořádná hra. Není v ní reset. Vyhrajete, prohrajete, nebo zemřete,“ povzdychl si. „Znáte ten o králíkovi a fénu na vlasy?“

„Michaeli,“ napomenula ho Audrey ostře.

Michael si za řeči zul sešlapanou tenisku s dírou ve špičce. Audrey s důstojným odporem zírala na Michaelovu zplihlou ponožku na podlaze.

„Nemůžu si pomoct – svědí mě noha. Tak… to je lepší,“ vydechl Michael, když se energicky podrbal. „Takže co jsi řekla tomu… chlápkovi, když jsme zmizeli ze salónku?“ zeptal se Jenny. „Chci říct…“ Pod upřeným pohledem všech tří dívek se zajíkl a hledal správná slova. „Chci říct – bylo docela jasný, co chce – a ty jsi říkala, že si tě tam nechal samotnou…“

„Ať chce cokoliv,“ odpověděla Jenny stručně, „nedostane to.“

„Jasně, že ne,“ přidala se Audrey. „To je ale nápad.“

„Neřekla by mu ani, kolik je hodin,“ uzavřela Dee.

„Ani nevím, co na mně vidí,“ vzdychla si Jenny.

Ostatní si vyměnili pohledy a Dee si odfrkla. „Opravdu to nevíš, co? Všichni ostatní jo. Možná kromě Zacha, ale to je tvůj bratranec.“

„Nejde jenom o vzhled,“ navázala Audrey. „Jsi taky hodná. Někdy až moc. Říkala jsem ti…“

„Aba by řekla, že máš rovnou duši,“ skočila jí Dee do řeči.

„Jako skautka,“ dodal Michael nápomocně. „Sladká, skromná a čestná.“

„Jenže on je zlý,“ namítla Jenny.

„O to právě jde,“ přikývla Dee. „Zlo chce vždycky dobro.“

„A protiklady se přitahují,“ řekla Audrey vážně. „Podívej se na Michaela a na mě.“

Michael se honem zeptal: „A kdo si tedy myslíte, že to je?“

„Podle mě je to návštěvník z kosmu,“ řekla k Jennině překvapení Dee. „Chápete, mimozemšťan, kterej unáší lidi.“

Michael na ni zíral a poškrábal se na bradě. Audrey se zamračila.

„Nesmysl,“ řekla. „Není žádný mimozemšťan – jen se na něj podívej. A kde má kosmickou loď?“

„Myslím, že může vypadat, jak se mu zachce,“ pokrčila Dee rameny a podrbala se na paži. „A třeba ani žádný kosmický lodě nepotřebujou. Vzal nás na jinou planetu, ne?“

„Spíš do jiného světa. To je rozdíl,“ odsekla Audrey. „A tvrdil, že to dokázal s runou. To z něj dělá…“

„Co? Krále elfů? To těžko, drahoušku. Říkáš to jenom proto, že to je věc, který se nejvíc bojíš.“

„A mimozemšťanů se zase nejvíc bojíš ty, drahoušku,“ odtušila Audrey a několikrát si přejela dokonalými nehty po dlani. Probouzela se jejich stará nevraživost.

„No tak, holky,“ krotil je Michael. „Podle mě je to démon. Démon zamilovaný do Jenny.“ Bezelstně se usmál a znovu si zajel prsty pod límec. Dee a Audrey ho propalovaly pohledem. Jenny se jen sevřelo nitro ledovým chladem.

„Hele, já na démony věřím,“ pokračoval Michael. „Proč by neměli existovat? A jestli existujou, ten chlápek je určitě jeden z nich.“

Jenny si během rozhovoru postupně uvědomovala, jak nepohodlně se cítí. Kůže na ruce ji brněla – ne, svědila. Nepřítomně si ji poškrábala, ale svrbění se zhoršovalo. Čím dál víc. Sklopila oči.

I v šeru viděla na paži tmavší místo, jako mateřské znamínko. Ale normálně žádné takové neměla. A navíc nebylo hnědé, ale zelené.

V tu chvíli Michael, který si sáhl rukou do rukávu, aby se poškrábal, vydal zvláštní zvuk. Vytřeštil oči a jeho výraz se změnil. Vyhrnul si rukáv.

Jenny zalapala po dechu.

Něco mu rostlo z ruky.

Rostlina. Z kůže mu vyrážely listy, svěží, zelené a mladé, jako klíčící máta.

Všichni vyskočili na nohy a podívali se ve světle svíček jeden na druhého. Všem se po tělech šířily zelené skvrny. Jenniny připomínaly mech, Audreyiny plíseň.

Jenny polkla. Byla vyděšená podobně jako Dee s Audrey, ale Michael reagoval s vyloženou hysterií.

„Sundejte to ze mě! Sundejte to!“ Poslepu strčil svou paži před Jenny.

Ani když Jenny zatnula zuby, nedokázala se přimět k tomu, aby se dotkla rašících výhonků. Dee jeden z nich chytila a zatáhla.

„Jau!“ zaječel Michael. Dee přestala. „Ne, pokračuj! Je mi fuk, jak moc to bolí. Vytrhni to!“

Dee zatáhla silněji. Rostlina nepovolovala. Jenny zahlédla bílou síť tenkých kořínků, které ukotvovaly výhonek v Michaelově paži. Z několika míst se vyřinula krev.

Michael ječel bolestí.

Dee nakonec polkla a prudce se nadechla.

„Míšo, nemůžu tahat dál. Prostě nemůžu. Trhá ti to kůži.“

„To je fuk! To je fuk!“ Michael měl pořád křečovitě zavřené oči. Chytil výhonek sám druhou rukou. Jenny si dlaní zakryla pusu, aby nevyjekla nahlas.

Výhonky už pokrývaly i jeho druhou ruku, ještě bujnější než na první.

„Míšo, máš to… máš to všude,“ zašeptala.

Michael otevřel oči a podíval se na svoje ruce. „Ježišikriste…“

Jediným horečným pohybem si přetáhl tričko přes hlavu. Hruď i břicho měl hustě porostlé novými listy, které se pohupovaly s jeho dechem a lehce o sebe ševelily.

Od stropu chodby se odrážel Michaelův řev.

„Uklidni se!“ Dee ho sevřela loktem kolem krku, aby mu zabránila v bezhlavém útěku chodbou. Michael supěl jako zpěněný kůň a jeho oči získaly nepřítomný, skelný pohled.

„Musíme mu nějak pomoct,“ řekla Jenny. Mech na jejím předloktí ji děsil, ale musela na něj prozatím zapomenout. Michael na tom byl podstatně hůř.

„Jo – ale co?“ Dee měla co dělat, aby Michaela udržela. Zdálo se, že je celý v křeči, a zběsile si hrabal rukama po těle.

Přikročila k němu Audrey. Jenny odhadovala, že na ni tahle situace doléhá s výjimkou Michaela nejhůř – vzhled pro ni byl zásadně důležitý. Ale Audrey se ovládala železnou silou vůle.

„Michaeli Allane Cohene, podívej se na mě!“ vyštěkla na něj.

Jeho vytřeštěné oči se stočily k ní.

„Okamžitě se uklidni. Rozumíš? Verstehst du?“

V Michaelových očích zaplálo slabé světélko příčetnosti.

„Hned teď,“ dodala Audrey vážně, položila mu dlaně na obě tváře a políbila ho.

Když ustoupila, Michael měl na rtech šmouhy od její rtěnky a vypadal mnohem klidněji.

„Žiju, abych sloužil,“ hlesl chabě.

„Žiješ, abys kibicoval,“ opravila ho Audrey.

„Všichni musíme zůstat v klidu,“ řekla Jenny. „Musíme přemýšlet. Jak se těch věcí zbavíme? Nemůžeme je vytrhnout. Co jiného se dá podniknout?“

„Použít herbicid,“ zadrmolila Dee. Z kůže jí klíčila jakási exotická rostlina s červenozelenými listy, barevně téměř sladěná s její tmavou pletí.

„Nemáme tu nic, s čím by se dalo něco podnikat,“ řekla Audrey. „Natož něco smrtícího pro rostliny.“

Promluvil Michael – sotva to ze sebe vypravil, ale v hlase mu zazněl nový tón. „Máme oheň.“

Jenny se ohlédla ke svíčce v mosazném svícnu.

„Už mě můžeš pustit,“ řekl Michael Dee. „Nikam nepoběžím. Chci vidět, jestli to vyjde s tou svíčkou.“

Dee uvolnila sevření. Michael se pokusil udělat krok, ale zastavil se. Shýbl se a sklonil hlavu k podlaze, aby se podíval. Jenny se shýbla vedle něj.

Z bosého chodidla mu vyrůstaly husté bílé kořínky, zanořovaly se do černého koberce a ukotvovaly ho v podlaze. Dokázal nohu zvednout sotva o dva centimetry, a když se chtěl podívat na kořínky, musel ji vykroutit ke straně.

Jenny pomalu vzhlédla – očekávala, že Michael dostane další hysterický záchvat. Audrey ho pevně chytila za ruku – prsty přitom rozmáčkla listy, které z ní Michaelovi rašily.

Michael se třásl, ale hysterii nepropadal.

„Podejte mi tu svíčku,“ řekl chraptivě.

Dee ji vytáhla ze svícnu. „Nejdřív to zkusím na sobě,“ nabídla.

„Ne. Já.“

Dee po něm vrhla jediný pohled a přikývla. Naklonila svíčku a přiblížila plamínek k listu na Michaelově ruce.

Vypadalo to, jako kdyby se list pod dotykem plamene tavil. Okraje zčernaly a všichni ucítili nepříjemný pach. Nic dalšího se nedělo.

„Zkus kořínky.“

Dee přesunula svíčku níž, těsně k Michaelově kůži. Michael ucukl před horkem, ale Audrey ho pevně držela.

Rostlina začala usychat a kroutit se.

„To je ono!“

„Vydržíš to?“ zeptala se Dee.

„Vydržím cokoliv, abych se toho zbavil. Samozřejmě se správným stimulem.“ S nadějí se podíval na Audrey, která ho nepouštěla a šeptala mu povzbudivá slova.

Jenny se sama pro sebe usmála. Dělat takové nejapné, chlípné vtipy, když je člověk vyděšený k smrti, vyžadovalo zvláštní druh odvahy.

Dee spalovala další kořínky. Rostliny odpadaly stále rychleji a scvrkávaly se při prvním dotyku plamene.

Michael skoro vzlykal úlevou. Ruce a břicho už měl čisté.

„Máš něco… ehm, níž?“ Dee ukázala svíčkou na Michaelovy tenké teplákové kalhoty.

„Ne! A dávej pozor, když máváš s tím ohněm. Jednou chci mít rodinu.“

„Podívejte,“ řekla Jenny tiše.

Mechová skvrna na její kůži se zmenšovala a za okamžik vymizela docela. Totéž se dělo s Dee a Audrey. Michael už zase dokázal odlepit nohy od podlahy.

Všichni se dali do smíchu, prohlíželi si svoji čistou, dokonalou kůži, dotýkali se jí a ukazovali ji ostatním. Přesně jako v závěrečné scéně Ben Hura, pomyslela si Jenny, kde se ty dvě ženy zázračně vyléčí z lepry. Michael si oblékl tričko a znovu políbil Audrey.

„Předtím jsi měla na rtech trochu plísně,“ prohodil. „Ale nechtěl jsem tě strašit.“

„Neměla, Aud,“ zašeptala jí Dee do ucha. Audrey si bezmocně povzdychla, ale zároveň mu věnovala shovívavý pohled.

„Takže tohle byla tvoje noční můra a zvládli jsme ji,“ řekla Jenny. „Odehrála se na téhle chodbě. To znamená, že když projdeme těmi dveřmi zpátky…“

Dee zkusila vzít za kliku a dveře se otevřely. Vrátili se do chodby, zdánlivě stejné jako ta, kterou právě opustili. Jenny si nicméně všimla dvou rozdílů: tady nechyběla ve svícnu žádná svíčka. A na zemi ležel zmuchlaný papír.

S obrázkem obrovské zelené rostliny vzdáleně připomínající fíkus, ze které trčely ruce a nohy. Hlava chyběla.

„Fuj,“ otřásla se Jenny.

„Moje noční můra,“ přiznal Michael a rozpačitě si odkašlal. „Že se proměním v kytku. Je to strašná hloupost. Asi to mám z knihy, kterou jsem četl ve třetí třídě. Byla v ní pohádka o holčičce, která byla tak špinavá, že na ní začaly růst maličké ředkvičky a další zelenina. A to mě dostalo. Totiž, byla to dokonale neškodná pohádka, ale z nějakýho důvodu se mi zadřela pod kůži. Pořád jsem na tu holku myslel, jak byla pokrytá špínou a vyrážely z ní zelený rostlinky – dělalo se mi z toho zle.“

„Mně je zase zle z tebe,“ opáčila Audrey.

„A pak rodiče tu zeleninu vytrhali… vytrhali ji tý holce z…“

„Přestaň,“ okřikla ho Dee.

„Jak jsem říkal, byla to dětinská hloupost.“

„Podle mě to nebylo hloupé. A myslím, že ses s tím vypořádal chytře a statečně,“ řekla Jenny. Michael vykulil oči nad nebývalou pochvalou a nejistě se na ni usmál.

Neviditelné hodiny odbily jednu. Na jejich ozvěně bylo něco nepřirozeného. Blíží se ráno, pomyslela si Jenny.

„Radši půjdeme,“ řekla Dee ve chvíli, kdy Michael slabě vyjekl.

„Co se zase…,“ začala Audrey, ale pak to uviděla i ona, ve tmě chodby, kde předtím nic nebylo.

Schodiště.

10. kapitola

Jenny se zajíkla vzrušením. „Konečně se můžeme někam posunout.“

„A zmizet z týhle zatracený chodby,“ doplnila Dee.

Michael úžasem otevřel pusu. „Jako když člověk ve videohře postoupí na další úroveň.“

Ale Audrey našpulila rty. Když se jí Jenny zeptala proč, Audrey se na ni vážně podívala.

„Videohry mívají jednu věc společnou – čím dál člověk postoupí, tím jsou těžší,“ řekla střízlivě. „N’est-ce pas?“

Hrany schodů byly kryté odřenými gumovými páskami. Jenny neviděla, kam schodiště vede – ve výhledu jí bránil strop chodby z Domu hrůzy.

„Na co čekáme?“ zeptala se Dee, stoupla si na první schod a chytila se zábradlí. Jakmile se její noha dotkla schodu, celé schodiště se s trhnutím a klepáním dalo do pohybu. Byl to rozvrzaný, skřípající eskalátor.

„No páni,“ řekl Michael. „Nerad vám to říkám, ale když jsem byl dítě, bál jsem se jezdících schodů. Bál jsem se, že mě chytí za konec šály nebo tak něco…“

„Žádnou šálu na sobě nemáš,“ upozornila ho Audrey a postrčila ho na schody.

„Míšo, jestli se bojíš eskalátorů, pak tenhle je tu nejspíš kvůli tobě,“ řekla Jenny a stoupla si za něj. „Nezapomeň, že on všechno dělá podle nás.“

Na konci schodiště si Jenny všimla, že jedou přímo k zrcadlu. Zrcadla tu vlastně byla všude, došlo jí při pohledu do chodby, když ve vhodný okamžik pomohla Michaelovi seskočit z eskalátoru.

Chodba o patro níž byla tmavá – tahle naopak plná světla. Od zrcadel lemujících klikaté stěny se odrážela tak silná duhová záře, že Jenny viděla barevné šmouhy, i když měla zavřené oči. Stěny zatáčely tak ostře, že nebylo vidět na víc než několik metrů dopředu. Při chůzi museli neustále zatáčet doleva a doprava a cokoliv za příštím i minulým ohybem zůstávalo schované.

„Tak fajn. Kdo je sem dal?“ zamračila se Dee.

„Vážně mám tak krátké nohy? Nebo mě ta zrcadla deformují?“ zeptala se Audrey a otočila se ze strany na stranu.

Michael se vlažně pokusil uhladit si pomačkané tepláky a další snahu vzdal.

Ani Jenny se při pohledu na svůj odraz necítila dobře. V duchu jí zněl Julianův hlas: „Oči zelené jako cypřiše a vlasy jako tekutý jantar…“

Nic takového tady ale neviděla. Viděla holku se zarudlými tvářemi, s vlasy přilepenými ve vlhkých pramíncích k čelu, s čím dál zplihlejší blůzou a ušpiněnou dlouhou sukní se skvrnami od trávy.

„Doprava nebo doleva? Vyberte si,“ řekla a rozhlédla se na obě strany.

„Doleva,“ zavelela Dee rázně a všichni vyrazili.

Zrcadla byla krajně matoucí. Ať se Jenny podívala kamkoliv, všude viděla svůj vlastní odraz, navíc několikanásobný – na některých přicházela, na jiných odcházela, na všech stranách, až do nekonečna. Kdyby tu zůstala dostatečně dlouho, mohla by zapomenout, která Jenny je pravá.

Podobně jako na dolní chodbě, ani tady nebyly žádné odchylky, nic, podle čeho by se dala rozeznat jedna část chodby od druhé. Nejvíc je znervózňovalo, že neviděli dál než k nejbližší zatáčce a nikdy netušili, co na ně bude čekat za dalším rohem. Jenny si vzpomněla na Plížila a Číhavce.

„Zpomal, Dee,“ zavolala, když jí Dee dlouhými kroky potřetí zmizela z očí. Dee se hnala chodbou jako lyžař při slalomu a probíhala ostré zatáčky téměř klusem, zatímco ostatní za ní opatrně kráčeli s nataženýma rukama, aby dokázali líp rozeznat odraz od reality.

„Ne, vy si pospěšte…,“ dolehl k nim Deein hlas zpoza dalšího ohybu chodby. Najednou se zablesklo.

Zdálo se, že se záblesk odráží naráz ze všech stran, ale Jenny měla dojem, že vyšlehl někde před nimi. Na chvíli se s Audrey a Michaelem zastavili jako přimrazení a pak se rozběhli kupředu.

Dee stála s rukama v bok přede dveřmi. I jejich plochu pokrývalo zrcadlo, ale Jenny odhadovala, že se musí jednat o dveře, protože vedle nich bylo červené tlačítko jako u výtahu. Když se soustředila, rozeznala dokonce v zrcadlové ploše obdélníkový obrys.

Nad červeným tlačítkem byla modrá žárovka, kulatá jako klaunský nos.

„Zničehonic se tu objevily,“ řekla Dee a luskla prsty. „Prostě tak. Při tom záblesku.“

Zpoza rohu uslyšeli fňukání.

„Summer!“ vykřikly jednohlasně Jenny, Audrey a Dee.

Opravdu to byla ona: krčila se za následující zatáčkou, s prameny vlasů na pažích a s nohama skrčenýma pod modré košilové šaty. Když zaslechla, jak přicházejí, s ustrašeným výkřikem vzhlédla.

„Jste to opravdu vy?“

„Ano,“ odpověděla Jenny a klekla si vedle ní. Výraz v Summeřiných očích ji trochu děsil.

„Vážně, fakticky vy?“

„Ano. Ach, Summer.“ Jenny ustaraně objala menší dívku kolem ramen. Summer se celá třásla.

„Jsem tu hrozně dlouho. Pořád jsem viděla jenom sama sebe, jen občas jsem měla dojem, že vidím i někoho jiného, ale když jsem k němu vyběhla, nebyl tam…“

„Koho jsi viděla?“ zeptala se Jenny.

„Někdy Zacharyho – a někdy jeho. Mám z něj strach, Jenny.“ Zabořila obličej do Jenniny vesty.

Já taky, pomyslela si Jenny, ovšem nahlas řekla: „Teď tu není nic, čeho bychom se měli bát. Jsme tady s tebou, vidíš?“

Summer se podařilo vykouzlit mdlý úsměv.

„Chudinko,“ řekl jí Michael. „Teď je asi s noční můrou řada na tobě.“

„To bylo vyloženě taktní,“ zavrčela Dee.

Rychle vysvětlili Summer, co prožili. Summer to nerozrušilo tolik, jak Jenny čekala.

„Cokoliv, jen abych se dostala odtud,“ řekla.

„Úplně tě chápu,“ přikývla Dee. „Jsem tu teprve dvacet minut a už mi to tady leze na mozek. Člověk by z toho dostal klaustrofobii.“

Jenny přiblížila prst k tlačítku vedle dveří a zaváhala. „Asi nám nechceš říct, co jsi namalovala jako svoji noční můru,“ řekla. Moc v to nedoufala – nikdo z ostatních to taky předem neprozradil.

„Klidně,“ odpověděla Summer. „Byl to neuklizený pokoj.“

„Neuklizený pokoj?“ zopakoval Michael. „Ó, hrůzo!“

„Ne, vážně, Summer,“ pronesla Audrey tónem, jakým se mluví s dítětem. „Pomůže nám, když nám to povíš.“

Dee se na ni pobaveně podívala.

„Já vám to řekla. Je to neuklizený pokoj.“

„To je v pořádku, Summer,“ uklidňovala ji Jenny jemně. „Vypořádáme se s tím, až se tam dostaneme.“ Stiskla červené tlačítko. Modré světlo se rozzářilo a dveře se otevřely.

Za nimi byl pokoj, ve kterém panoval nepopsatelný binec.

„Vidíte?“ řekla Summer.

Byl to její pokoj, jen ještě chaotičtější. Summer měla v pokoji odjakživa nepořádek, aspoň co ji Jenny znala. Její rodiče se drželi hipísáckého stylu života a všechno v jejich domě bylo lehce odřené nebo opotřebované, ale jak Michael kdysi podotkl, Summer povýšila binec na umění. Při návštěvě u ní jste obvykle ani neviděli ručně batikované závěsy v okně ani mozaikový přehoz na posteli přes věci, které z nich visely, hromadily se před nimi nebo na nich byly naházené.

V tomhle pokoji Jenny neviděla ani postel. Před skříní byl malý volný prostor, ale všechno ostatní zakrývaly hromady krámů.

Dee s Michaelem se rozhihňali. „Sluníčko, takovou noční můru můžeš mít jenom ty,“ řekla Dee.

Jenny si povzdychla – zdaleka ji to tolik nepobavilo. „Dobře, pojďte všichni dovnitř. Asi tam budeme muset uklidit – někde v protější stěně zřejmě budou dveře.“

„Hele, počkejte, já na úklid moc nejsem,“ zaprotestoval poplašeně Michael. „Kromě toho mi prach zhoršuje alergie.“

„Dovnitř,“ přikázala Audrey a chytila ho za ucho.

Všichni se namačkali mezi skříň a hromady krámů. Dveře se za nimi nehlučně zavřely – a zmizely.

„Cos to říkala o klaustrofobii?“ vyjekl Michael.

„Cette chambre est une vrai pagaille,“ pronesla Audrey tiše.

„Cože?“ zeptala se Jenny.

„Říkala jsem, že to je opravdu hodně zaneřáděný pokoj. Jak to sneseš, Summer?“

Summeřiny modré oči se zalily slzami. „Můj opravdický pokoj není tak hrozný. Tohle je moje noční můra, chápeš?“

„Ale proč zrovna takováhle?“ nedala se Audrey.

„Protože mamka kvůli mému pokoji nikdy nekřičí, ale když jednou přijela na návštěvu babička, málem omdlela. Pořád se mi zdá o tom, co mi říkala.“

„Nestresuj ji,“ zašeptala Jenny Audrey. „Zkuste vyklízet cestu po okrajích,“ řekla nahlas, „a hledejte dveře.“

Krámy na hromadách byly pozoruhodně rozmanité. Byly tu haldy zmačkaného oblečení, letité časopisy, brýle s ulámanými nožičkami, magnetofonové kazety se zamotanými páskami, zmáčknuté kelímky od jogurtů, zprohýbané fotky, dvě levé sandály, vyschlé fixy, okousané tužky, překroucená sluchátka, zatuchlé ručníky, nekonečné hromady spodního prádla a zoo ucouraných plyšových zvířat. Navíc ještě házecí talíř okousaný od psa, zmuchlaná podložka na Twister a podnožka páchnoucí jako něčí zadek.

„Tady je úplný pavoučí město,“ řekla Dee, když zvedla jednu hromadu. „Neslyšela jsi nikdy o Raidu proti hmyzu?“

„Mám zásadu žít a nechat žít,“ odpověděla Summer bezelstně.

Jenny si pomyslela, že to je opravdu svým způsobem noční můra – spočívající v nudné otravnosti. Dee se ale činila s neúnavnou energií a Audrey s puntičkářskou precizností, takže před nimi pomalu vznikala cesta. Michael nebyl k ničemu – listoval každým časopisem, který vzal do ruky.

Pronikali k jinému druhu odpadu, nad nímž Audrey krčila nos. Zčernalé slupky z avokáda, plesnivé noviny a plastové kelímky se zbytky neidentifikovatelných tekutin.

Pak Jenny zvedla krabici s dalšími krámy a na dřevěné podlaze pod ní uviděla cosi jako vylisovanou květinu. Ale nebyla to květina – ta věc neměla ten správný tvar. Jenny ji nejdřív nepoznala, až pak si všimla malého čenichu a skrčených nožek. Byla to plochá, vysušená myš.

Zalapala po dechu.

Toho se nemůžu dotknout. Nemůžu. Nejde to.

Dee myš seškrábla několik let starým kalendářem a hodila ji do skříně, ale Jenny pocítila záchvěv hrůzy, která přesahovala znechucení nad myší.

Odpadky byly horší a horší – začínaly vypadat spíš jako skládka než jako nepořádek v něčím pokoji. Byly tu potraviny v různém stupni rozkladu. Všechny druhy odpadu, odpadků a smetí.

Nikdo už se neusmíval.

Dee zvedla roztrhaný velikonoční košík, z něhož se linul odporný puch, a znehybněla. Jedním dlouhým prstem rozhrnula celofánovou trávu a otřásla se. V košíku se svíjela masa bílých červů.

„Bože!“ Dee jediným plynulým pohybem hodila košík ke skříni, kde narazil do dveří a kolem se rozletěla bílá sprška. Michael s vyjeknutím vyskočil od svého časopisu. Audrey a Summer zaječely.

Jenny vnímala mrazivý dotyk skutečného strachu.

„Summer – co přesně říkala babička o tvém pokoji?“ zeptala se.

„Ach – říkala, že v tom bude růst plno věcí,“ odpověděla Summer s očima jako talíře. „Prý bude přitahovat brouky. Prý vypadá jako po zemětřesení. Jednou se v něm prý ztratím a nikdy nenajdu cestu ven.“

Dee s náhlým prozřením přenesla pohled ze Summer na Jenny. „No nazdar,“ vydechla.

Napětí v pokoji by se dalo krájet.

„A jaké konkrétní noční můry o něm máš?“ vyptávala se Jenny nuceně klidným hlasem.

„Ach.“ Summer se zachvěla. „No – jako že slyším škrábání, podívám se a vidím šváby – ale obrovské, velké jako… jako tenisky. A na zemi pak vidím… je to jako houba na noze, ale nahoře má něco jako pusu a hrozně vyje. Vyjící houba.“ Rozklepaly se jí rty. „Možná to nezní tak strašidelně, ale je to ta nejděsivější věc, jakou jsem v životě viděla.“

Jenny v mozku cinkaly varovné zvonečky. Vyměnila si pohledy s Audrey, Dee a Michaelem. „Podle mě to zní hodně strašidelně,“ řekla. „Asi bychom si měli pospíšit.“

Michael našpulil rty v bezhlasém hvízdnutí. „Máš pravdu,“ zabručel a pustil se do práce, teď už bez jediného protestu.

Skříň už byla plná a oni jen přesouvali věci za sebe, jako kdyby hloubili tunel. Odpad byl čím dál odpornější. Byly v něm věci, kterých se Jenny nechtěla dotýkat holýma rukama, a tak si vzala zmuchlaná trička jako provizorní rukavice.

Pak se objevil hmyz.

Začalo to šelestěním – příjemným zvukem, jaký vydávají taftové plesové šaty. Jenny ztuhla a pomalu se ohlédla.

Byl to šváb, plochý a hnědý. Ale obrovský, mnohem větší než Jennino chodidlo. Nějak se protáhl z větracího otvoru v podlaze a líně vylezl na podlahu. Drápkaté zadní nohy se mu zachytily na kovové mřížce a přední tiše šramotily na zmuchlaných papírech.

Summer zapištěla a ukázala na něj. Pak se z větracího otvoru vynořil další, a ještě jeden. Summeřin namířený prst se roztřásl tak, až se změnil v mlhavou šmouhu.

Jenny se natáhla pro sklenici s vodou, aby Summer vzkřísila, ale zase rychle ucukla. Sklenička byla po okraj plná cvrčků s rozkývanými tykadly.

Summer si jich všimla taky. Přestala ukazovat a znehybněla.

Z odhozené krabice sladkostí vylezli s šustotem varhánkovitých papírových pohárků menší švábi.

Summer zbledla tak, že se jí pod očima objevily modré skvrny.

Po stěnách šplhali zelení brouci hrající duhovými barvami, mávali chitinovými krovkami a jejich blanitá křídla pod nimi visela jako spodničky.

Summer stála jako přimrazená.

Jenny vzhlédla. Na stropě seděla asi desítka hnědých můr o velikosti menších papírových draků s roztaženými černě tečkovanými křídly.

„Dělej, Summer, pomoz nám!“ zavolala Audrey hlasem, ve kterém zněl strach, a horečně pokračovala v odklízení odpadků. Ze smetí se vyřinuly proudy vyrušených mravenců a v hustých černých vodopádech splývaly po hromadách.

Summer se pořád nehýbala. Zírala na brouka s tvrdým krunýřem jako poděšený králík ozářený světlem reflektorů.

Země pod Jenninýma nohama se zachvěla.

Nejdřív si myslela, že to bylo lavinou odpadků, ale pak si vzpomněla: Prý vypadá jako po zemětřesení…

„Musíme si pospíšit!“ vykřikla ve stejnou chvíli, kdy Dee vykřikla: „Rychle!“

Odhazovali odpadky, ale jen natolik, aby viděli na popraskané, potrhané tapety na stěně a ujistili se, že tu nejsou dveře. Na menší hromady stoupali nebo se jimi brodili.

Země se znovu otřásla.

Záchvěv strachu v Jennině nitru se proměnil v řev.

„Honem,“ vydechla a odhrnovala odpadky širokými rozmachy paží. „Honem, honem…“

Vysoké hromady odpadků se začaly nebezpečně kymácet.

Všichni usilovně pracovali, dokonce i Michael. Jen Summer stála jako solný sloup.

„Dveře!“ vykřikla Dee z vrcholu hromady.

Jenny prudce zvedla hlavu a po těle se jí rozlila úleva. Nad páchnoucí hromadou vyčníval roh dveřní lišty.

„Otvírají se dovnitř,“ řekla Audrey. „Musíme všechno odklidit.“

Jeden druhému se pletli pod rukama a odhazovali odpadky za sebe. Na Jennin nárt vylezl šváb, ale odkopla ho. Na křik bude čas později.

Místnost se znovu otřásla. Jenny se podívala ke stropu a zasykla. Objevily se v něm hrozivé štěrbiny.

To už Dee s Michaelem odklidili ode dveří poslední odpadky a Jenny jim je s vděčným vydechnutím pomohla otevřít.

Pak se ohlédla.

Za ní už nebyl pokoj, ale peklo. V podlaze se otvíraly obrovské pukliny, z nichž vylézali nestvůrní, zmutovaní brouci. Strop se kroutil a opadávaly z něj kusy omítky. Vyrušené můry poletovaly vzduchem a jejich křídla vydávala zvuk, jako když se o sebe třou velké kartony. Mezi odpadky vyráželo cosi vzdáleně připomínajícího nějaké bizarní sasanky. Jenny netušila, o co jde – vypadalo to jako ochablé, zelenošedé mořské okurky.

Audrey s Michaelem vyklopýtali do zrcadlové chodby a Dee držela dveře. Země se znovu otřásla.

„Summer, pojď!“ zavolala Jenny.

Summer se obrátila za jejím hlasem a podívala se na ni prázdnýma, vytřeštěnýma očima. Vykročila k Jenny.

Jedna z mořských okurek přímo před ní se napřímila. Změnila se ve sloup, na jehož vrcholu se otvírala a zavírala štěrbina jako ústa.

Vzápětí se ozval šílený, děsivý skřek.

Ne skřek – vytí.

Ostatní houby se brzy přidaly. Vytí se zdvojnásobilo, ztrojnásobilo. Houby stály v cestě mezi Summer a dveřmi.

Summer se otočila a s jekem ustoupila ke skříni.

„Summer, ne! Vrať se!“

Země se zhoupla. Do odklizené cesty se sesouvaly hromady odpadků. Všude se hemžili zmutovaní brouci. Zdálo se, že míří k Summer. Houby nepřestávaly výt.

Summeřin jek se proměnil v drásavé vřeštění.

„Summer!“ Jenny se plná adrenalinu vrhla mezi odpadky a snažila se je přelézt.

„Jenny, zpátky!“ vykřikla Dee. Do cesty se zřítily další hromady. Summer už vůbec nebylo vidět. Její vřeštění sláblo.

„Jenny, už ty dveře neudržím!“

Vřeštění ztichlo. Místností dál znělo jen vytí hub.

„Summer!“

Země se divoce zatřásla.

„Strop puká!“ vykřikla Dee a Jenny na sobě cítila její ruku, jak ji táhne dozadu.

„Ne – musíme odtud dostat Summer!“

„Nikoho odtud nedostaneme! Pojď!“

„Ne – Summer!“ zaječela Jenny a znovu se otočila.

Dee se shýbla, popadla ji kolem pasu a hodila ji na chodbu.

Michael a Audrey ji chytili. Jenny ještě otevřenými dveřmi zahlédla padající strop. Dee se vypotácela ven a zhroutila se vedle nich. Jenny neměla ani sílu vstát.

Pak dveře přibouchly padající hromady odpadků.

„Podívejte,“ hlesl Michael chraptivě.

Dveře mizely.

Pomalu se rozplývaly jako v nějakém filmu. Nejdřív tu byly, pak se slabě rozostřily, zprůhlednily a nakonec po nich zůstala jen stěna se zrcadly.

Jenny vytřeštěně zírala na vlastní odraz.

V zrcadle viděla i ostatní. Audrey byla bílá jako porcelán. Deein obličej zešedl. Michael vypadal ochromeně. Všichni se choulili na koberci.

Seběhlo se to s hroznou náhlostí.

Jenny zašeptala: „Když se Dee zdržela v Audreyině noční můře, dveře nezmizely. Zůstaly na místě – a Dee z nich nakonec vyběhla. Ale tentokrát…“

„Proboha,“ pronesla Dee tiše.

Rozhostilo se dlouhé ticho. Nakonec to nahlas vyslovila Audrey.

„Je mrtvá.“

Jenny si zakryla obličej dlaněmi. Nemyslela si, že takové gesto někdy použije. Teď se to prostě stalo. Chtěla se schovat před světem. Chtěla vrátit všechno, co se zatím odehrálo.

„To není fér,“ zašeptala. „Nikdy nikomu neublížila.“ V další chvíli stála a křičela do chodby. „Není to fér! Není to fér! K čertu s tebou! Nezasloužila si to! Není to fér!“ Její hlas se vracel ozvěnou.

„Jenny, Jenny, uklidni se – no tak. Jenny, prosím – posaď se, ano?“

Všichni se ji snažili obejmout. Jenny si uvědomovala, že se přestala ovládat. Divoce se třásla a škrábalo jí v krku od bezhlavého křiku.

Hysterická energie opadla stejně náhle, jako se v ní vzedmula. Podlomila se jí kolena.

Usadili ji na zem.

„To je dobrý,“ zabroukala Dee a hladila Jenny po vlasech. Kdykoliv jindy by to Jenny překvapilo. Teď jí bylo všechno jedno. „Je v pořádku, že jsi rozrušená,“ dodala Dee.

Nechápali to. Byla to její chyba. To ona je do všeho navezla. Kdyby políbila Juliana v jeskyni elfího krále, mohla Summer zachránit.

Neviditelné hodiny odbily dvě, jako kdyby se jí vysmívaly. Ale Jenny nebyla s to dělat nic jiného než sedět.

11. kapitola

„ C o jim trvá tak dlouho?“ zeptala se Dee zamračeně.

Audrey s Michaelem šli hledat Zacha – předpokládali, že musí být někde poblíž. Nebo vodu, deku, cokoliv pro Jenny.

Jenny na tom byla hodně špatně. Zhrouceně seděla opřená o zrcadlo naproti dveřím do Summeřiny noční můry – naproti místu, kde dřív byly dveře. Teď po nich nezbývalo ani stopy, ale Jenny odmítala odejít.

Cítila jen bolest. Mezi vlnami šedi dokázala myslet na jediné: na Summer. Summer se připojila k jejich skupině ve čtvrté třídě, když už se Jenny kamarádila s Tomem, Dee, Zachem a Michaelem. Ta drobounká, popletená a velice laskavá dívka potřebovala, aby se o ni někdo staral, a v tom byla Jenny nejlepší.

Tentokrát však ne. Tentokrát to Jenny nezvládla. A Summer byla pryč.

Jenny pořád nevěřila, že se to doopravdy stalo. Summer určitě každou chvíli vyjde z toho zrcadla, s jemnými vlasy a tmavomodrýma očima. Každou chvíli se to stane.

Jenže Summer nevycházela.

Jenny si opřela hlavu o stěnu.

„Půjdu se po nich podívat,“ řekla Dee. „Jsou pryč moc dlouho – možná mají potíže. Zůstaň tady, ano? Slib mi, že nikam nepůjdeš.“ Artikulovala pomalu a zřetelně, jako kdyby mluvila s dítětem.

Jenny se zavřenýma očima nepatrně přikývla.

„Dobře. Za minutku se vrátím.“

Jenninu mysl obestřel závoj mlhy. Viděla Summer, jak na táboře šplhá na strom. Summer, jak u newportské pláže padá ze surfovacího prkna. Summer ve škole, jak okusuje tužku. Summer, jak se směje, Summer se zmateným výrazem, Summer s modrýma očima zalitýma slzami.

Neměla v sobě ani gram podlosti , pomyslela si Jenny. Byla tak hodná. Takovéhle věci se přece nemůžou dít hodným lidem.

Nebo ano?

I přes zavřená víčka viděla záblesk.

Summer! pomyslela si a otevřela oči. Ale zrcadlo před ní odráželo jen její bledou, úzkostí staženou tvář a rozcuchané vlasy.

Možná se zablesklo někde jinde. Ale kde? Jenny se zvedla a rozhlédla se doleva a doprava, dezorientovaná mnohonásobnými odrazy. Nevěděla ani, kterým směrem odešla Dee.

Vydala se klikatou chodbou doprava a za rohem spatřila desítky odrazů kulaté modré žárovky.

Syčivě se nadechla. Modrá žárovka svítila a červené tlačítko pod ní bylo stisknuté. Vedle čekal velký tmavý obdélník – otevřené dveře.

Jenny byla příliš otupělá, než aby myslela na opatrnost, a tak nahlédla dovnitř. Viděla jen tmu, jako kdyby dovnitř nepronikalo žádné světlo z chodby.

Šli Audrey s Michaelem sem? A Dee? A nemohla by Summer…

Tlačítko s cvaknutím vyskočilo a dveře se začaly zavírat. Jenny se musela bleskově rozhodnout: skočit zpátky, nebo dopředu. Rozhodla se pro druhou možnost.

Dveře se za ní nehlučně zavřely. Jenny se rozhlížela kolem sebe a snažila se něco rozeznat v panujícím přítmí. Viděla obrysy připomínající řadu polic, cosi na trojnožce a vysoké lampy. Vtom pochopila, kde je. Tma tu byla jednoduše proto, že někdo zhasnul světla.

Její oči přivykaly šeru, takže už rozeznala na stěně obrovskou fotografii, která zachycovala kavárenské stoly naskládané do obří pyramidy. Na každém konci každého stupně stál jeden koš na odpadky – zázrak techniky. Jenny ten obrázek dobře znala. Stavěla tu pyramidu s Dee a Tomem celou noc a poslouchali Zachovy strohé pokyny, ať to zkusí „ještě jednou“. Byla to jedna z ulítlejších a náročnějších akcí během druháku.

Ocitla se v garáži svého bratrance Zacha, přeměněné ve fotografický ateliér. Jenny se tu cítila skoro jako doma – ale nikoho neviděla.

Temná komora , pomyslela si a vykročila speciální chodbou ve tvaru písmene L, kterou tu Zach postavil jako past na světlo, jak říkával, k místnůstce uprostřed garáže. Odhrnula závěs u vchodu.

Jantarové světlo ozařovalo záda osamělé postavy s flanelovou košilí a vlasy nedbale staženými do ohonu.

„Zachu!“ Jenny k němu vyběhla, ale Zach se neotočil. „Zachu, to jsem já, Jenny. Zachu – co to děláš?“

Jemně kolébal miskou s roztokem a jakýmsi papírem. Byl celý napjatý a ztuhlý, ale Jenny ho silou otočila. I v mdlém světle viděla, že pořád vypadá… jako v transu. Stejný výraz měl nejdřív v obýváku, když trval na obracení dalších herních kartiček, a potom v salónku, když všichni ostatní vyšilovali.

„Ach, Zachu, co je s tebou?“ zeptala se a objala ho. Celou noc si o něj dělala starosti – chtěla ho utěšit a pomoct mu, ale teď neměla sílu. Sama zoufale potřebovala útěchu.

Jako by si ani neuvědomoval její přítomnost. Odstrčil ji a vrátil se ke své misce.

„Zachary, byla tady Dee? Viděl jsi Audrey nebo Michaela?“

Odpověděl pomalu a zemdleně, ale zároveň věcně. „Nikoho jsem neviděl. Seděl jsem venku na chodbě. S těmi zrcadly. Pak vyšlehlo světlo jako z fotoblesku. Když jsem se rozhlídnul, uviděl jsem dveře, zmáčknul jsem tlačítko a vešel dovnitř.“

Fotoblesk – no jistě, právě tak Zachovi ty záblesky na chodbě musely připadat. „Ale co to děláš?“ zeptala se Jenny.

„Všechno tady pro mě bylo připravený. Papír už byl ve vývojce.“ Kdesi cinkl budík a Zach uhnul před Jenninou rukou. „Musím ho propláchnout.“

Jenny bolestně zamrkala, když Zach rozsvítil bílé světlo. Dívala se, jak obratně a opatrně promývá papír, věší ho na zeď a zamračeně si ho prohlíží.

„Zachu, prosím. Musíš mě vyslechnout.“ Otupělost po Summeřině odchodu odeznívala. Zach byl Jennin příbuzný, Jenny ho měla přímo před sebou a potřeboval pomoc. V jasném světle viděla, jak je jeho hubený obličej bledý. A viděla i skelný pohled v jeho šedých očích. „Nechápeš, že tohle je tvoje noční můra? Nesmíme ztrácet čas – potřebujeme najít dveře ven. Zachu!“

Znovu ji odstrčil. „Musím to dodělat. Musím…“

Jen tak tak ho stihla chytit, když se zhroutil. Teď už ji neodstrkoval. Držel se jí jako vyděšené dítě.

„Jenny… Promiň…“

„To je v pořádku.“ Pevně ho objímala a mírně kolébala. „Všechno je v pohodě. Jsem tady. Od toho sestřenice jsou.“

Po minutě se pokusil narovnat, ale Jenny ho dál držela. Chtěla, aby objal i on ji. Potřebovala útěchu stejně jako on a o Zacha se vždycky mohla opřít. Než se jejich rodiny přestěhovaly do Kalifornie, bydlel Zach s rodiči hned vedle ní. V třešňových sadech za domy si hráli na indiány. To bylo předtím, než Zach usoudil, že má radši fotografie než lidi, a kdy jeho šedé oči byly ještě přátelské a ne studené jako zima.

Její bratranec zjevně myslel na totéž. „Jako když jsme byli děti,“ řekl se zajíknutím, které mělo patrně představovat smích.

„A ty ses poškrábal, když jsi lezl na stromy, a pak jsme tě umývali hadicí, aby se teta Lil nezlobila,“ doplnila Jenny. Sama se tlumeně zasmála do Zachova ramene. Znělo to skoro jako pláč. „Ach, Zachu. Jsem tak ráda, že jsem tě našla.“

„Já taky.“ Vzdychl si. „Cítím se dost divně.“

„Všechno je tak hrozné,“ hlesla Jenny roztřeseně. „Byla jsem vyděšená – a teď…“

Nedokázala začít mluvit o Summer. Slova se jí vzpříčila v krku.

„Všechno je v pohodě,“ řekl. „Jsme spolu. Všechno zvládneme.“

Tentokrát nepomůže hadice a náplast , pomyslela si Jenny, ale bylo jednodušší prostě se držet Zacha. Objímat ho pevněji a pevněji. Dodávat si útěchu beze slov. Hladil ji po vlasech. Jenny to bylo příjemné – uklidňovalo ji to. Jako kdyby cítila, jak do ní z jeho těla proudí síla.

A ještě něco jiného. Teplo, které ji překvapilo. Zach byl většinou tak studený. Teď ji objímal a hladil, jako kdyby byla batole, které potřebuje ukonejšit.

Nebo jako kdyby nebyl její bratranec, ale kluk.

Potlačila tu myšlenku. Zach se jenom chová mile. Chtěl jí pomoct – a pomáhal jí. Cítila se líp a vděčně přijímala jeho soucit a náklonnost. Jeho něžnost.

Zavěsila se do něj a nechala se od něj podepřít. Cítila, že je v bezpečí. Že je o ni postaráno. Že se nemá čeho bát.

Když ji políbil na temeno, její pocit bezpečí to nijak neohrozilo. Zach je prostě milý. Měla ho ráda a byla šťastná, že on ji taky.

Když ji políbil podruhé, projelo jí tělem nečekané zachvění.

Takhle by se cítit neměla. Ne se Zachem. Neměl by – vážně by neměl…

Ale nechtěla se od něj odtáhnout a zkazit společnou chvíli.

Teplými rty se dotýkal jejího zátylku. Jenny projelo další zachvění, tentokrát příliš silné, než aby se dalo ignorovat. Věděla, že nesmí cítit nic takového. Vzala ho za ruce, aby ho odstrčila.

„Zachu,“ zašeptala. „Myslím, že jsme oba… trochu rozrušení. Nejsme ve své kůži.“

„Já vím,“ odpověděl Zach, jako kdyby ho to ranilo. „Omlouvám se – já…“ Narovnal se a mírně uvolnil sevření, ale pak ji políbil do vlasů. Vnímala, jak se jeho rty pohybují, a cítila jeho teplý dech.

„Zachu,“ řekla. „To nesmíme. Jsme příbuzní.“ Problém byl v tom, že ačkoliv její slova zněla odmítavě, o jejím hlase to neplatilo. Dokázala sotva dýchat. A necouvla.

„Jsem jenom tvůj poloviční bratranec,“ odpověděl Zach. To byla pravda, ačkoliv si na to Jenny vzpomněla jen málokdy – jejich matky byly nevlastní sestry. „A kromě toho si nemůžu pomoct. Prostě to nejde.“ Líbal ji stále víc.

Jeho naléhavost vyvolala u Jenny bouři emocí. Pořád si opakovala: je tady ještě něco jiného – ale nedokázala si uvědomit, o co jde. Pak zašeptala: „Ale Tom…“ a šokovaně zmlkla.

Nepomyslela na Toma od… od…

Už ani nevěděla odkdy.

Zach říkal, že ani on nemůže Tomovi pomoct.

„Nezaslouží si tě,“ dodal. Ucho jí ovanul proud teplého vzduchu. „Nemiluje tě tak, jak by měl. Vždycky jsem se to bál říct nahlas, ale víš, že je to pravda.“

Zachovy svaly byly navzdory jeho hubenému tělu pevné a tvrdé. Jenny se chtěla ohradit, ale nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku.

„A teď vím, že ani ty ho nemiluješ dost. Neměla bys s ním zůstávat.“ Zach mluvil tiše a vemlouvavě, hlasem hebkým jako samet.

Když se na ni zadíval, jako kdyby mu z napjatého obličeje zářilo jasné světlo. Jeho zimně šedé oči se zdály být téměř bledě modré.

„Nemůžeš s tím bojovat, Jenny,“ zašeptal. „Nemůžeš.“

Jenny zavřela oči a zvedla k němu hlavu.

Políbil ji a s Jenny se zhoupl svět.

Jako kdyby splynuli v jednu bytost. Jenny cítila, jak se propadá do jeho objetí. Ještě nikdy neprožila tak něžný polibek. Nedokázala přemýšlet. Vznášela se a zároveň byla hluboko pod vodou.

Zavalila ji další vlna emocí. Líbala ho tak, jak Toma nikdy nepolíbila. Jeho vlasy pod jejími prsty byly najednou rozpuštěné – zřejmě se mu uvolnily z ohonu. A mnohem jemnější, než si kdy předtím uvědomila. Vždycky měla dojem, že Zachovy vlasy jsou poměrně tvrdé a drsné, ale tyhle byly pod špičkami jejích prstů tak jemné… jako hedvábný kočičí kožich…

Z hrdla vydral naříkavý zvuk a věděla… znala pravdu, ještě než se odtáhla. Znala ji, už když uskakovala.

Julianovy oči byly pod černými řasami jako tekuté safíry. S těžkými víčky a potemnělé vášní. Na sobě měl flanelovou košili podobnou Zachově, seprané džíny jako Zach a běžecké boty jako Zach. Zach by ale nikdy nedokázal docílit jeho ladné, nedbalé elegance. Vlasy měl světlé jako písek v měsíčním svitu.

Jenny si otírala ústa hřbetem ruky – ryze reflexivní a zbytečné gesto. Byla příliš ohromená, než aby zuřila.

Věděla jsem to? Věděla jsem to podvědomě už předtím, než mě políbil – nebo když mě líbal, ale předtím, než jsem se odtáhla? Mohla jsem to vědět…?

Pořád nedokázala určit, co je skutečnost.

„Jak jsi věděl…?“ zašeptala. „Choval ses jako Zach – znal jsi věci, které mohl znát jen on…“

„Sledoval jsem ho,“ odpověděl Julian. „Sledoval jsem tebe. Jsem Stínový muž, Jenny – a miluju tě.“ Mluvil podmanivým, okouzlujícím hlasem a v Jennině nitru začínalo při tom zvuku cosi povolovat.

Pak si vzpomněla na Summer.

Vzedmul se v ní žhavý vztek, který jí dodal sílu. Podívala se do Julianových mihotavě modrých očí. Jakákoliv náklonnost, kterou k němu snad cítila, byla pryč. Teď ho nenáviděla. Beze slova se otočila a vyšla z temné komory do garáže.

Následoval ji a rozsvítil. Samozřejmě věděl, na co Jenny myslí.

„Souhlasila s tím,“ řekl. „Jako všichni ostatní. Souhlasila, že bude hrát Hru.“

„Nevěděla, že je skutečná!“

Ocitoval z pokynů: „Uvědomuji si, že Hra je skutečná…“

„Můžeš se vymlouvat, jak chceš, Juliane – ale zabil jsi ji.“

„Já jsem jí nic neudělal. Summer podlehla svému vlastnímu strachu. Nedokázala se utkat se svou noční můrou.“

Jenny věděla, že nemá smysl se s ním dohadovat, ale nedokázala si pomoct. Nebezpečně klidným hlasem řekla: „Nebylo to fér.“

Zavrtěl hlavou – vypadal téměř pobaveně. „Život není fér, Jenny. To ses ještě nenaučila?“

„Co ti dává právo takhle si s námi hrát? Jak to můžeš ospravedlnit?“ vyjela na něj.

„Žádné právo nepotřebuji. Poslouchej mě, Jenny. Světy – všech devět – jsou kruté. Nezáleží jim na tobě ani na nějakém právu. Neexistuje žádné nejvyšší dobro. Platí zákon džungle. Nepotřebuješ právo, když máš sílu.“

„Nevěřím ti,“ řekla Jenny.

„Že svět je krutý?“ Na lavici ležely noviny a Julian je zvedl. „Podívej se do nich a řekni mi, jestli zlo prohrává a dobro vítězí. Řekni mi, že ve vašem světě neplatí zákon džungle.“

Jenny se ani nechtěla podívat na titulky. Už jich v životě viděla dost.

„Realita,“ usmál se Julian, „má zuby a drápy. A nechtěla bys v takovém případě být raději jedním z lovců než kořistí?“

Jenny zavrtěla hlavou. Musela připustit, že Julian má v mnohém pravdu – přinejmenším v hodnocení světa. Ale dělalo se jí z něj zle.

„Nabízím ti volbu,“ pokračoval Julian o poznání tvrdším hlasem. „Už jsem ti říkal, že jestli tě nedokážu přemluvit, přinutím tě silou. Když nebudeš souhlasit, ukážu ti, co jsem tím myslel. Už mě unavují tyhle hrátky, Jenny. Chci to vyřídit – tak či onak.“

„Je to vyřízené,“ odpověděla Jenny. „Nikdy k tobě nepůjdu. Nenávidím tě.“

Z Julianových očí vyšlehl modrý plamen zlosti. „Nechápeš, že to, co se stalo Summer, se může stát i tobě?“ zeptal se.

Jenny přejel mráz po zádech. „Ale ano,“ řekla pomalu. „Chápu.“

A konečně to opravdu chápala. Dřív by tomu patrně tak úplně nevěřila. Nevěřila by, že je toho Julian schopný, nebo že to hrozí i jí. Smrt se týkala starých lidí, ne mládeže v jejím věku. Zlé věci – opravdu hodně zlé – se přece neděly hodným lidem.

Jenže to nebyla pravda.

Teď to chápala nejen rozumem, ale i srdcem. Někdy se zlé věci, včetně těch úplně nejhorších, dějí i lidem, kteří si to vůbec nezaslouží. Dokonce i Summer. Dokonce i jí.

Jenny připadalo, jako by odhalila nějaké tajemství, jako by ji uvedli do celosvětového klubu nebo společenství. Společenství žalu.

Byla jedním z lidí, kteří znali pravdu. Nějakým zvláštním způsobem čerpala útěchu z vědomí, že na světě žije tolik jiných lidí, kterým zemřeli přátelé, rodiče nebo kterým se staly jiné hrozné věci, o něž se vůbec neprosili.

Je nás plno , pomyslela si. A rozplakala se. Jsme všude. A neměníme se v lovce a nevybíjíme si frustraci na ostatních. Aspoň ne všichni.

Například Aba. Jenny si najednou vzpomněla, že Deeina babička přišla o manžela při rasově motivovaném útoku. A vybavila si, co měla Aba přilepené na zrcadle v koupelně – ručně psaný papírek působil mezi sklem, mramorem a zlatými lištami zcela nepatřičně. Stálo na něm:

Neubližuj.

Pomáhej, když můžeš.

Oplácej zlo dobrem.

Jenny se jí nikdy na ten papírek neptala. Nezdálo se jí, že by potřeboval vysvětlení.

Teď vnímala, jak jí společenství žalu dodává sílu ze všech stran. Jako kdyby s ní mlčky soucítili. Mohly ji postihnout zlé věci – i ty nejhorší. Hned teď. Jenny to plně chápala.

Nahlas řekla: „Máš pravdu. Možná je všechno špatné. Ale to neznamená, že se musím poddat. Dobrovolně se k tobě nepřipojím, takže můžeš klidně použít sílu.“

„Budiž,“ odpověděl.

Začalo to docela nevinně. Jenny zaslechla kvílivé bzučení a na rukávu jí přistála včela.

Normální včela, matně zlatá, a držela se její blůzy. Pak se ale ozvalo další zabzučení a na druhém rukávu jí přistála další.

A třetí.

Jenny včely nesnášela. Na pikniku vždycky vřeštěla: „Nemám ji ve vlasech?“ Chtěla je odehnat, ale bála se je dráždit.

Podívala se na Juliana. Na jeho divoké exotické oči safírového odstínu i jeho nádherně tvarovaný obličej. V Zachových všedních šatech byla jeho krása tak nezemská, až z toho Jenny jímala hrůza.

Zaznělo další zabzučení a tentokrát opravdu měla včelu ve vlasech – křídly kmitala tak rychle, že byla vidět jen jako rozmazaná šmouha. Zaplétala se jí do vlasů.

Julian se usmál.

Jenny uslyšela hlubší zvuk, jakýsi hukot, a automaticky se rozhlédla. Na jednom trámu visel včelí roj jako nějaký obří plod.

O krok couvla a včela ve vlasech varovně zabzučela. Roj se pohnul. Rozpadal se a měnil se v temné mračno, které mířilo přímo k ní.

Znovu se podívala na Juliana, ale to už ji zasypaly včely jako krupobití. Dosedaly jí na ruce, na ramena i na prsa. Musela držet ruce od těla, aby je nerozmačkala o svoje boky. Věděla, že pokud nějakou rozmáčkne, dostane žihadlo.

Pak se všechno proměnilo v opravdovou, snovou noční můru.

Včely ji pokrývaly jako těžká deka. Příliš těžká. Zapotácela se. Zavřela oči, protože jí včely lezly z vlasů na obličej. Zaplavovaly ji v několika vrstvách a lezly jedna přes druhou, protože na jejím těle nezůstávalo žádné volné místo. Měla je na špičkách prstů i na části obličeje. Cítila jejich nožičky na tvářích a chtěla vykřiknout, ale nemohla – nemohla, protože v takovém případě… v takovém případě…

Vlezly by jí do pusy. A pak by se zbláznila. Jenže dýchání nosem jí nestačilo. Měla co dělat, aby zvedala hrudník – váha včel ji drtila. Bude muset otevřít ústa.

Z očí jí tiše vytékaly slzy a snažila se nehýbat, aby je nepodráždila. Dolehl k ní Julianův hlas.

„Stačí jediné slovo, Jenny.“

Dokázala jen nepatrně zavrtět hlavou. Co nejnepatrněji. Ale podařilo se jí to – pořád plakala a bála se pohnout, ale nikdy, nikdy! , se nevzdá.

Můžeš mi dělat, co chceš , pomyslela si. Včely jí pokryly i oční víčka. Jenny se snažila udržet při vědomí, to se však změnilo v tenkou nit, která jí prokluzovala mezi prsty.

Omdlévala. Hroutila se. Stejně se nevzdá.

Až padnu na zem a rozmáčknu je, rozzuří je to. Zabijou mě , pomyslela si.

Ale neřekla to, co po ní Julian chtěl.

Obestřela ji tma a cítila, jak padá.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .