Penelope prostě perfektní
Projekt nejlepší kamarádka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Chrissie Perryová

Penelope prostě perfektní – Projekt nejlepší kamarádka
e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

KAPITOLA SEDMÁ

Hned ráno se psal test z matematiky. Penelope byla ráda, že se může věnovat násobení a dělení, místo aby přemýšlela nad tím, jestli jsou na ni holky pořád naštvané a jak má nechat věcem volný průběh.

Po hodině matiky přišel čas na Penelopin NEJMÉNĚ OBLÍBENÝ předmět: tělocvik. Na dívčích záchodech byly jen dvě kabinky a Penelope tam rychle vyrazila, aby se mohla převléct v soukromí. Sice pod školní uniformou vždycky měla cyklistické šortky – dělaly to tak všechny holky ve třídě – ale stejně si ji musela sundat, aby si mohla natáhnout sportovní tričko.

Už byla převlečená a jen si narovnávala límeček u trička, když vtom zaslechla, jak se otevírají dveře a dovnitř někdo vchází. Podle toho, co viděla škvírou pode dveřmi kabinky (a taky podle velikosti bot a barvy ponožek), to byly nejspíš Tilly, Bob, Rita a Joanna.

„Ten test byl šíleně těžkej,“ ozval se Tillyin hlas. „Asi to mám všecko špatně.“

Penelope se zamračila. Tohle říkala Tilly často, ale pak měla stejně vždycky dvojku nebo i jedničku. Užuž jí to chtěla připomenout, ale pak si vzpomněla, že tím by asi nenechávala věcem volný průběh, a tak se rozhodla zůstat potichu.

„To bylo tááááák těžký,“ slyšela Joannu. „Mít tak mozek jako Penelope, měla bych vždycky všechno dobře. Nenapadlo vás to někdy?“

Teď už se Penelope skoro ozvala. Měla vynikající výsledky, protože byla pilná. A Joanna byla ve skutečnosti hrozně chytrá – Penelope už jí to i několikrát sama řekla. Jen by měla víc dávat pozor. (Tohle Penelope věděla, protože Joannu dřív doučovala matiku.) Ale než stihla vůbec otevřít pusu, uslyšela Ritu.

„To je blbina. Penelope se nepovede vždycky všechno.“

Penelope si sedla na sklopené víko záchodu a nohy si přitáhla k sobě. Najednou pro ni bylo hrozně důležité, aby se nikdo nedozvěděl, že tam je. V hrudi jí bušilo zběsilé kladivo. Napadlo ji, že Rita určitě zase vytáhne to, jak si Penelope popletla Harryho s Hugem.

Ale ona řekla něco daleko horšího.

„Včera jí to přece totálně ujelo! To je ale pitomá hra. Je ták strašně trapná.“

Penelope zahořely tváře. Objala si skrčené nohy rukama a bradu si opřela o kolena. Vypadalo to, že se holky už nikdy nepřestanou smát.

„Na to má fakt talent,“ pokračovala Rita. „Už aspoň šestkrát jí úplně hráblo. Třeba ve školce –“

„Hele, vždyť to nebylo zas tak hrozný.“ K Penelopině překvapení zničehonic Ritě do řeči skočila Bob. „Penelope vypadá v pohodě. Tou prohlídkou školy mi fakt pomohla. A já jsem rozhodně měla už i větší záchvaty.“

Penelope se moc nelíbilo, že Bob o včerejším incidentu mluví jako o záchvatu – sama by to radši nazvala výbuchem. I tak ale bylo od Bob moc hezké, že ocenila její prohlídku (která byla nakonec dost hektická, vzhledem k tomu, že jí pořád někdo skákal do řeči a tak vůbec). A hlavně byla Bob vděčná, že se jí zastala před Ritou – to už něco znamenalo.

„Ale jo, je fakt fajn,“ ozvala se Tilly. „Jednou mi dala kus svojí svačiny, protože já si ji zapomněla. A pak taky, když mi bylo špatně po závodech a myslela jsem si, že budu blinkat, tak mě utěšovala. Jenom jí to někdy prostě trošku ujede, no.“

„Nó,“ slyšela Penelope Bob a z jejího hlasu šlo poznat, že se usmívá, „tak tomuhle záchvatu bych dala jen tak pět bodů z deseti. Mně už to kolikrát ujelo o moc víc. Jednomu klukovi jsem do obličeje rozplácla sendvič, protože mi řekl, že jsem blbá. A ten sendvič byl s marmeládou! Takže za to bych dostala aspoň sedm bodů.“

Holky se znovu rozesmály. Penelope sice nebyla zrovna nadšená, že pořád mluví o tom, jak „jí to ujelo“, ale už se cítila mnohem, mnohem líp.

„Takový věci přece dělají někdy všichni,“ dodala Bob.

Ale Rita se do toho pokusila znovu vmísit: „Ve druhý třídě kluci jen tak blbli a náhodou rozlili Penelope pití do sešitu. Úplně zrudla a celej den už pak neřekla ani slovo!“

Penelope napadlo, jestli si Rita píše seznam jejích výbuchů, nebo si je vážně všechny pamatuje.

„Jo, to máš pravdu, Bob,“ bylo slyšet Tilly. Penelope potěšilo, že Tilly nevěnovala Ritině jedovaté poznámce pozornost. „Ty jsi přece taky docela náladová, co, Joanno? Třeba jak jsi jednou dala čočku klukům, protože nás porazili v netbalu, pamatuješ?“

„Jasně! A tebe když něco naštve, tak jsi zase hrozně ufňukaná, Tilly,“ na to Joanna. „Když do tebe jednou Felix strčil, až ti spadla kobliha na zem do bláta, tak sis skoro vybrečela oči!“

„Né, já mám jenom hrozně aktivní slzný kanálky,“ odvětila Tilly, spíš pobaveně než naštvaně. „Ale to už bylo stejně šíleně dávno.“

„Bylo to loni!“ zahihňala se Joanna. „Fňuk fňuk.“

„Tak vidíte,“ ozvala se Bob, „u Penelope fakt o nic nešlo.“

„Přesně,“ přisvědčila Tilly.

„A pak se taky Penelope totálně sesypala, když…“ Ale ostatní souhlasily s Bob a Ritu přehlušily.

„Jasně, o nic nešlo,“ řekla Joanna.

„Ale určitě to teda nebylo loni, Joanno,“ pokračovala Tilly. „A přestaň plazit jazyk, je to nechutnýýý.“

Penelope slyšela, jak se Joannin chichot vzdaluje, a za chvíli byly holky pryč. Nakoukla pode dveřmi kabinky, jestli už na záchodech opravdu nikdo není. Vylezla ven a před zrcadlem si upravila culík. Usmála se na sebe. Bob bude jistojistě ta nejlepší kamarádka na celém světě.

Teď už zbývalo jen řídit se dědečkovou radou.

Nechat věcem volný průběh ale nebylo vůbec lehké – přesně podle očekávání. O přestávce seděla na lavičce na školním dvoře a skoro se upekla na sluníčku, místo aby se schovala ve stínu pod stromem, protože tam byly i holky (včetně Bob).

Všechno se vrátilo zpátky do normálu. Holky v jednom kuse brebentily, takže se Penelope ani nedostala ke slovu. Normálně by se uměla prosadit a do diskuze by se za každou cenu zapojila, i kdyby zrovna byla řeč o Ritině klučičí kapele nebo o tom, kdo se teď líbí Elíze.

Jenže dneska byla rozhodnutá, že se prosazovat nebude – a po tom, co slyšela na dívčích záchodech, se v tom jen utvrdila.

Při obědě, kdy všichni seděli venku na dvoře, ale nebylo téměř možné nechat věcem volný průběh. Joanna (nejzlobivější holka ze třídy) přinesla do školy vodní balónky, v umyvadle je napustila vodou a pak je kolem sebe házela, jak ji zrovna napadlo.

Penelope stála na kopečku a všechno to pozorovala. Jako první dostala zásah Sára. Snažila se Joanně utéct a obě byly docela daleko, ale i tak si Penelope všimla velkého mokrého cákance, který nechal balónek na uniformě. Viděla, že se Sáře, která k ní byla otočená zády, začala třást ramena a zatajila dech – ale pak se Sára otočila směrem k ní a Penelope zjistila, že se směje.

Takže to byla jen legrace. Nikomu se nic nestalo. A voda je jen voda, žádné trvalé skvrny po ní nezůstanou.

Penelope si vzpomněla, že by se měla zase nadechnout. Tak takhle se nechává věcem volný průběh. Další vodní bomba vybouchla Alison Cromwellové ve vlasech a tentokrát už Penelope ani nezatajila dech. Možná že jen hodně pomalu mrkla, ale tím to opravdu haslo. Dozor měl zrovna pan učitel Joseph, který ale nic netušil. A ačkoli měl mít přehled o tom, co se na hřišti děje (stejně jako tehdy, když Penelope pomohla té malé prvňačce), nic mu neřekla.

Do konce vyučování s Bob promluvila přesně jednou.

I kdyby si Bob opravdu myslela, že je Penelope fajn, a i přesto, že se jí dneska před ostatními zastala, dal by se tenhle rozhovor asi těžko považovat za začátek výjimečného přátelství.

KAPITOLA OSMÁ

V úterý večer chodila Penelopina máma na zumbu (i když zrovna měla její dcera za sebou dost náročný den), takže večeři si musely děti udělat samy. Penelope se prohrabala papírovými taškami s nákupem, které máma nechala na lince. Makarony se sýrem z mikrovlnky ale asi určitě nepokryjí všechna políčka potravinové pyramidy. Mohla k tomu sice nakrájet trochu mrkve, jenže tu by Harry (který byl teď u sebe v pokoji na počítači) nejspíš stejně nejedl.

Penelope uklízela nákup a přemýšlela o svém náročném dni, když vtom pod poslední taškou ucítila něco tvrdého ve tvaru obdélníku.

Tašku zdvihla a zalapala po dechu – objevilo se pod ní totiž něco, nad čím se rozhodně hodilo po dechu zalapat. Penelope přitom dokonce otevřela pusu dokořán a hned si ji zakryla dlaní.

Na lince před ní ležela veliká plechová krabička se soupravou akvarelových pastelek o padesáti dvou odstínech. Byla zbrusu nová, dokonce ještě v neporušeném průhledném obalu. A na ní žlutý lepicí papírek s naškrábaným vzkazem od mámy.

Ahoj broučku,

doufám, že ses měla dobře.

Máma :)

Penelope si pastelky přitiskla k hrudi – tam, kde si byla skoro jistá, že má srdce. Plechová krabička ji přes školní uniformu chladila.

Ukápla jí malinkatá slza a na chvilku bylo všechno rozmazané… jenže tentokrát nebyla smutná.

Druhý den ráno, ještě než máma vstala, jí Penelope strčila pod dveře moc hezký a velmi barevný obrázek.

Středa proběhla skoro stejně jako úterý. A čtvrtek zrovna tak. Okolo Bob byl pořád chumel lidí a Penelope si s ní nemohla ani na chviličku popovídat. Začínala pochybovat o tom, jestli nechávat věcem volný průběh bude vážně to pravé.

Trochu se jí ulevilo, když mohla ve čtvrtek po škole chvíli zůstat a pomoct paní učitelce připravit věci na pravidelnou návštěvu nedalekého domova pro seniory, kam se se třídou chodilo jednou za měsíc. Penelope měla ty návštěvy moc ráda. Někdy se zpívalo, jindy se recitovaly básničky.

Při minulé návštěvě se Joanně (nečekaně) povedlo moc hezky zarecitovat báseň Muž od Sněžné řeky, až to dvěma stařečkům vehnalo slzy do očí.

V pátek jim zazpívají jednu veselou písničku o lásce a manželství od Franka Sinatry, kterou je na hudební výchově naučila paní učitelka Ravenová. Penelope si všimla, že se Bob učí rychle – nebyla skoro na žádné zkoušce, ale text už uměla nazpaměť.

Penelope podezřívala některé kluky (ne Oskara), že text schválně zapomínají. Přišla s nápadem, jak tomu předejít: na velké kusy kartonu zrovna psala slova písně, pečlivě a čitelně, aby už kluci neměli žádnou výmluvu.

Sedět ve třídě jen s paní učitelkou bylo moc fajn. Příjemným hlasem jí postupně diktovala text písně. Penelope se zvlášť líbila část, kde se zpívalo o tom, jak spolu láska a manželství jdou ruku v ruce. Představa, že do sebe věci tak krásně zapadají, byla lákavá.

Penelope trápilo, že nemá nejmenší ponětí, s kým bude ve dvojici, až zítra půjdou do domova pro seniory. Nechávala sice teď věcem volný průběh, ale to bude asi ještě na dlouho, takže s Bob zítra určitě nebude. Pokud skončí zase s nějakým klukem (nebylo by to totiž poprvé), ať je to alespoň Oskar. Ale čím déle tu s paní učitelkou seděla, tím byla klidnější.

Ještě po cestě domů v sobě něco z toho nově nalezeného klidu pořád cítila. Když procházela okolo svého oblíbeného domu, zastavila se. Na příjezdové cestě stála veliká dodávka a vchodovými dveřmi se dva svalnatí stěhováci snažili procpat gauč.

Penelope si povzdechla. Její sen, že bude v domě jednou sama bydlet, se asi právě rozplynul. Podívala se nahoru k arkýřovému oknu.

„Penelope! Pojď dovnitř!“ zavolala Bob a zamávala na ni.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Penelope stála na chodníku a srdce jí bilo jako o závod. Snad to bylo jen tím, že všechen klid byl najednou tentam, ale připadalo jí, že jí do hrudního koše zabloudil splašený kůň a jako šílený se tam teď tryskem proháněl.

Konečně příležitost strávit s Bob trochu času. Jenže přišla tak nečekaně, vždyť na to Penelope nebyla vůbec připravená. O čem se budou bavit? Bude muset vařit z vody.

Taky by se jí mohla pokusit vysvětlit, že to, co v pondělí při vybice předvedla, by přece udělal každý, kdyby ho trefil balón do nohy, a že to byl úplně nečekaný výbuch (a rozhodně ne záchvat). Ale o tom se asi moc bavit nedalo.

Penelope se zhluboka, ale vážně ZHLU BOKA nadechla. Nechávám věcem volný průběh , opakovala si v hlavě pro sebe a trochu taky pro dědečka, který se (občas) dokázal naladit na její myšlenkové vlny. Vytáhla mobil a rychle napsala mamce, že dnes přijde domů později. Na konec zprávy připsala hvězdičku, jako pusu.

„Jasně, už jdu,“ zavolala na Bob, velice ne nuceným tónem. Ale Bob už v okně nebyla.

Penelope obezřetně vstoupila do otevřených dveří.

Vevnitř byl dům stejně elegantní jako zvenčí. A to neschovala ani záplava krabic, ani to, že v předsíni ještě nebyl žádný nábytek. Stropy měl dům tak vysoké, že si Penelope připadala ještě mnohem menší než obvykle.

Na nejnižším schodě velikánského schodiště stála Bob a za ní pán s tlustými brýlemi a širokým úsměvem na tváři.

„Tati, tohle je Penelope,“ představila ji Bob.

Tatínek jí podal ruku a kývl na ni, jako by byla nějaký významný host. „Moc mě těší,“ řekl.

Když si třásli rukou, měla Penelope divný pocit. Vždycky to bylo trochu zvláštní, potkat nějakého tátu, který bydlel se svými dětmi. Někdy to třeba nebyl zrovna sympatický ani zdvořilý člověk, takže tomu ani nevěnovala pozornost, ale když byl sympatický a zdvoři lý – a Bobin táta takový rozhodně byl – ucítila na srdci nepříjemné šimrání (nebo možná spíš škrábanec).

Ale Bob si toho šimrání/škrábání naštěstí nevšimla.

„Chceš vidět můj pokoj?“ zeptala se, ale nečekala na odpověď a bosýma nohama vydupala nahoru po schodech. „Je boží! Vypadá jako pokojíček z pohádky. Možná tu někdy před dááávnými časy bydlela Locika.“

Tomu se Penelope musela chtě nechtě usmát.

Přede dveřmi pokoje se Bob zazubila a přitom spráskla ruce, jako kdyby měla hroznou radost z nového pokoje, ale zároveň si zoufala nad tím, v jakém je stavu. Ve středu pokoje totiž stála postel a to bylo všechno. Bob si ještě nic nevybalila – v rohu se kupilo dvanáct velikých krabic.

„To dřív zarostu do země až po uši, než to všechno roztřídím,“ pokrčila Bob rameny.

Penelope dala hlavu na stranu. Takové nesmyslné výroky neměla zrovna v lásce. Oskar třeba jednou řekl, že se do úkolu opře na 110 %. Penelope mu tehdy řekla, že to je přece nesmysl. ( Ale teď, po tom, co jí přinesl tu bezchybnou klobásku, by to ráda vzala zpátky.)

Penelope tedy Bobino zarůstání do země ponechala bez poznámky.

V třídění věcí vynikala: tohle zvládne a nezaroste do země ani po kotníky.

„Chceš, abych ti s tím pomohla?“ zeptala se.

„Penelope, ty jsi fakt třída! Vypadá to tu úplně husťácky, to bych nikdy sama nedokázala!“

Penelope se usmála. V pokoji to začínalo vy padat vážně pěkně. Oblečení seřadily podle barev, což bylo klíčové, protože stojan na šaty nebyl schovaný někde ve skříni.

Všemožné maličkosti a ozdobičky vyskládaly tak, aby se dobře vyjímaly. Pozoruhod nou sbírku umělohmotných zvířátek Penelope pečlivě vyložila na římsu arkýřového okna tak, aby žádný predátor nebyl hned vedle své kořisti.

Nejen že se jí povedlo zkrášlit Bob pokoj, ale navíc se toho o ní hodně dozvěděla. Teď už například věděla, že Bobina máma měla nějakou VELEDŮLEŽITOU PRÁCI, kvůli které se už museli několikrát přestěhovat. Taky věděla, že tohle je úplně první dům, který kdy její rodina vlastnila, a to proto, že Bobina máma dostala tu vůbec NEJDŮLEŽITĚJŠÍ PRÁCI, takže se už (snad) nebudou muset stěhovat nikdy.

Dál věděla, že je Bob otrávená (a to Penelope moc dobře znala), protože neví, kde má kníž ky. Bude muset prohledat každou skulinku, aby si zítra mohla do školy přinést svou oblíbenou knížku. (Penelope se nabídla, že by jí nějakou knížku půjčila, ale Bob řekla, že by to nebylo správné.)

Ale o ní toho Bob zatím moc nevěděla. Pe nelope se tak hezky pracovalo, když jí k to mu Bob vykládala a vykládala, že dokonce zapomněla i na to, aby jí ukázala své video.

Otevřela předposlední krabici a vytáhla z ní plakát, na kterém byl obraz lávky, vedoucí přes jezírko obsypané lekníny. Celkem pěkný obraz, ačkoli by podle Penelope mohl být ještě lepší, kdyby nebyl tak rozmazaný (to ale neřekla nahlas).

„Dáme to třeba sem?“ zeptala se a ukázala na kus holé zdi.

„Sem ne,“ zavrtěla Bob hlavou. „Tam už je to rezervovaný.“

„Jak to?“ podivila se Penelope.

Bobino zubení bylo nakažlivé – i když Pe nelope vlastně nevěděla, proč že se to zubí.

„Ukážu ti to,“ řekla Bob.

A najednou byla vzhůru nohama a opřená o stěnu dělala stojku. Penelope sice trochu znepokojovalo , že se o tu bílou stěnu opírá maličko zamazanými chodidly, ale rozhodla se, že to nechá plavat. Přece jen to byl Bobin pokoj.

„No tak! Pojď taky!“ Hlavou dolů zněla Bob pisklavě.

Penelope si začala zouvat boty a kousla se do rtu. Nechávat věcem volný průběh se zatím vyplácelo – alespoň dneska odpoledne roz hodně. Teď to nemohla pokazit.

Stojku už nedělala pěkně dlouho, ale vlast ně to byla docela hračka. V rukou cítila velkou sílu. Vlasy se skoro dotýkala podlahy, kdežto Bobin účes vypadal úplně stejně, jako když stála. Když k ní ale otočila hlavu, bylo vidět, že je v obličeji červená jako rajče.

„Je to uklidňující, že jo?“ zeptala se. „Občas si udělám stojku, abych se uklidnila. Když jsem vzhůru nohama, honí se mi hlavou úplně jiný myšlenky. Teď mi třeba došlo, že pořád melu, takže už toho o mně musíš vědět celou hromadu, ale já o tobě nevím skoro nic. Tákže…“

Poslední slovo řekla s lehkým kývnutím, což znamenalo, že teď měla slovo Penelope. Té zatím v hlavě pulzovala krev.

„No, já mám taky pár technik na uklidnění,“ přiznala a trošku ztišila hlas. „Ale stojky teda nedělám.“ O svých přísně tajných technikách ještě nikdy s nikým nemluvila, ale teď to vypadalo, že by konečně mohla.

„Třeba si čtu nebo maluju,“ dodala.

„Supr,“ poznamenala Bob. „To fakt uklidňuje. A co dál?“

Bobina reakce Penelope moc potěšila. Ráda by si povídala o technikách na uklidnění, ale napřed jí potřebovala něco vysvětlit.

„Chtěla bych, abys věděla, že se mi nikdy – nebo skoro nikdy – nestává, abych vybuchla jako v pondělí při té vybice. Pře kvapilo to i mě. Jinak většinou umím být klidná a rozumná.“

Mluvit o tom, jak je rozumná, když zrovna byla vzhůru nohama, jí přišlo trochu zvlášt ní.

I Bob to asi připadalo legrační, protože se zachechtala.

Zkusila to znovu: „Někdy, ne pořád, ale jen čas od času…“

Povzdechla si. Těžko se to vysvětlovalo. A co kdyby si o ní Bob pak myslela, že není normální?

„Chceš říct tohle?“ zeptala se stojková Bob. „Napřed si myslíš, že uděláš jednu věc, ale pak se ti nakonec povede něco úplně jinýho? Jako kdybys v sobě měla víc různejch lidí?“

To, co Penelope najednou cítila, nebyla jen krev, která se jí hrnula do hlavy. Není zrovna jednoduché přikývnout, když jste hlavou dolů. Ale Penelope i tak přikývla. A ne jednou.

Bob hlasitě vydechla a pak pokračovala.

„To znělo fakt praštěně,“ řekla se smíchem. „Tohle jsi asi nechtěla říct, viď. Já plácám. Teď si o mně budeš myslet, že jsem cvok.“

Penelope zjistila, že vrtět hlavou, když jste vzhůru nohama, je o něco jednodušší. A tentokrát už si toho Bob alespoň všimla. Penelope pochopila, že by teď měla něco říct.

„Vůbec nejsi cvok, Bob. Já si to teda nemyslím. A to, co říkáš, rozhodně dává smysl.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .