James Aitcheson

Ve znamení meče

Vyšehrad

Z anglického originálu Sworn Sword
vydaného nakladatelstvím Preface 2011

přeložila Petra Pachlová

Typografie Vladimír Verner

Odpovědná redaktorka Adéla Tošovská

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,
v Praze roku 2016 jako svou 1444. publikaci
Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 220 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,
Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz
www.ivysehrad.cz

Copyright © James Aitcheson, 2011

First published as Sworn Sword by Preface,
an imprint of Cornerstone Publishing.

Translation © Petra Pachlová, 2016

ISBN 978-80-7429-673-4 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici
ve formátu pdf

Mým rodičům

SEZNAM MÍSTNÍCH JMEN

V zájmu historické autenticity jsem se rozhodl používat v románu původní zeměpisné názvy, jak jsou zaznamenány v listinách, kronikách a v Knize posledního soudu (1086). Pro britská místa byly mými hlavními zdroji Slovník britských místních jmen (OUP: Oxford 2003) a Slovník londýnských místních jmen (OUP: Oxford 2004), oba sestavené A. D. Millsem.

Alchebarge

Alkborough, Lincolnshire

Alclit

Bishop Auckland, hrabství Durham

Aldwic

Aldwych, Velký Londýn

Aleth

Saint-Malo, Francie

Bebbanburh

Bamburgh, Northumberland

Bisceopesgeat

Bishopsgate, Velký Londýn

Cadum

Caen, Francie

Ceap

Cheapside, Velký Londýn

Commines

Comines, Francie/Belgie

Cosnonis

řeka Couesnon, Francie

Dinant

Dinan, Francie

Drachs

Drax, Severní Yorkshire

Dunholm

Durham

Earninga stræt

ulice Ermine

Eoferwic

York

Execestre

Exeter, Devon

Gand

Gent, Belgie

Haltland

Shetlandy

Hæstinges

Hastings, Východní Sussex

Humbre

Humber Estuary

Kopparigat

Coppergate, York

Lincolia

Lincoln

Lincoliascir

Lincolnshire

Lundene

Londýn

Orkaneya

Orkneje

Ovretune

Overton, Hampshire

Oxeneford

Oxford

Reddinges

Reading, Berkshire

Rudum

Rouen, Francie

Searobyrg

Old Sarum, Wiltshire

Silcestre

Silchester, Hampshire

Stanes

Staines, Surrey

Stanford

Stamford, Lincolnshire

Stybbanhythe

Stepney, Velký Londýn

Sudwerca

Southwark, Velký Londýn

Suthferebi

South Ferriby, Lincolnshire

Temes

řeka Temže

Trente

řeka Trent

Use

řeka Ouse

Walebroc

Walbrook, Velký Londýn

Waltham

Walthamské opatství, Essex

Wæclinga stræt

Watling Street, Velký Londýn

Wærwic

Warwick

Westmynstre

Westminster, Velký Londýn

Wiire

řeka Wear

Wiltune

Wilton, Wiltshire

Wincestre

Winchester, Hampshire

Kapitola první

Na tvář mi začaly dopadat první kapky deště tvrdé a chladné jako ocel. Tíha brnění mi drtila ramena a záda i zadek mě bolely. Vstávali jsme za rozbřesku a většinu dne jsme strávili v sedle. A teď už zalesněné vrchy znovu přikryla noc jako deka.

Stoupali jsme do kopce, ale kopyta našich koní byla na vlhké půdě sotva slyšet. Stezka, po které jsme jeli, byla úzká, z obou stran těsně lemovaná stromy a jen o málo širší než pěšina pro vysokou, a tak jsme postupovali za sebou. Větve bez listí se mi otíraly o ruku, některé jsem si musel odhrnovat z obličeje. Nad našimi hlavami se z mraků snažil vysvobodit úzký srpek měsíce a vrhal na nás chladné světlo. Pak se přivalila další mračna, déšť zhoustl a bubnoval o zem. Přetáhl jsem si přes hlavu kápi pláště.

Tu noc nás bylo pět: všichni jsme sloužili našemu pánovi už několik let jako věrní rytíři jeho družiny. Všechny ty muže jsem dobře znal, po jejich boku jsem bojoval tolikrát, že by se mi to nechtělo ani počítat. Tihle muži byli i ve velké bitvě u Hæstinges a přežili ji.

A já jim velel. Já, Tancred z Dinantu.

Byl dvacátý osmý den měsíce ledna roku tisíc šedesát devět od vtělení našeho Pána. A tohle byla třetí zima od invaze, kdy jsme se prvně shromáždili na druhé straně Úzkého moře, nalodili se a za podzimního přílivu ho přepluli. Třetí zima poté, co vévoda Guillaume dovedl u Hæstinges naši armádu k vítězství nad křivopřísežníkem a uchvatitelem Haroldem, synem Godwina, a co byl přijat v kostele Westmynstre a korunován právoplatným králem Angličanů.

Teď jsme se nacházeli v Dunholmu, dál na severu, než se kdokoli z nás kdy ocitl; byli jsme v Northumbrii, jediné provincii anglického království, která se i po víc než dvou letech stále odmítala podrobit.

Ohlédl jsem se přes rameno, abych se ujistil, že nikdo nezaostává, a postupně jsem všechny přejel očima. V mých stopách jel Fulcher Fitz-Jean, mohutný muž se širokými rameny. Za ním Ivo de Sartilly, rytíř stejně rychlého meče jako jazyka, pak Gérard de Tillières, mlčenlivý, přesto vždy spolehlivý. A na samém konci řady, téměř se ztrácející ve stínu noci, se rýsovala vysoká, dlouhonohá postava Euda de Ryes, kterého jsem znal déle a věřil jsem mu víc než komukoli jinému v družině pana Roberta.

Pod plášti měli muži svěšená ramena. Všichni svírali kopí, jenže jejich špičky nemířily k nebi, aby je při útoku snadno stiskli v podpaží, ale byly sklopené dolů k zemi. Věděl jsem, že v takovou noc žádný z nich nechce být venku. Všichni by byli radši pod střechou u plápolajícího ohně se džbánem piva nebo vína, nebo by se se zbytkem armády připojili k drancování ve městě. Stejně jako já.

„Tancrede?“ zavolal Eudo.

Pomalu jsem otočil koně, abych se na něj podíval a zastavil ostatní rytíře. „Co je?“ zeptal jsem se.

„Pátráme od soumraku, a nikoho jsme neviděli. Jak dlouho zůstaneme venku?“

„Než nám zmrznou koule,“ zamumlal Fulcher.

Nevšímal jsem si ho. „Třeba do rozednění, jestli bude třeba,“ odpověděl jsem.

„Nepřijdou,“ prohlásil Eudo. „Northumbrijci jsou zbabělci. Ještě s námi nebojovali, a ani nebudou.“

Nebojovali, to byla pravda. Zvěsti o našem postupu nás zjevně předešly, protože všude, kam jsme severně od Eoferwicu vkročili, jsme našli jen opuštěné vesnice a farmy a prchající lidi ženoucí před sebou dobytek na sever do kopců a lesů. Když jsme předchozího večera těsně před západem slunce konečně dorazili do bran Dunholmu, našli jsme město úplně prázdné. Zůstal jen biskup a jeho sbor. Hlídali relikvie svého světce, svatého Cuthberta, které byly uloženy v kostele. Kněží tvrdili, že obyvatelé města uprchli do lesů.

Naše snadné vítězství přesto pana Roberta zneklidňovalo, a proto poslal nás pět, stejně jako další, abychom v okolí pátrali po stopách nepřátel.

„Budeme hledat dál,“ prohlásil jsem rozhodně. „Ať nám třeba zmrznou koule.“

Popravdě jsem si nemyslel, že bychom dnes v noci na někoho narazili, protože místní lidé předtím nikdy neviděli normanskou armádu. Přirozeně slyšeli o tom, jak jsme rozdrtili uchvatitele u Hæstinges, ale na vlastní oči to nemohli vidět. Nezažili sílu útoku jízdy, která nám tu bitvu vyhrála a od té doby i mnoho dalších. Ale teď jsme konečně dorazili v plné síle: zástup dvou tisíc mužů, kteří si přišli pro to, co podle práva patřilo králi. Viděli naše praporce, naše koně a naši zbroj blyštící se v nízkém zimním slunci a jistě pochopili, že postavit se nám je zcela beznadějné. A tak utekli a město nám nechali.

Alespoň tak mi to připadalo. Jenže bylo jedno, co jsem si myslel, protože mně rozhodování nepříslušelo. To náleželo našemu pánu Robertu de Commines, podle královského ediktu novému hraběti Northumbrie a muži pověřenému podrobením téhle vzpurné provincie. Eudo i ostatní to pochopitelně věděli, ale byli unavení a toužili jen po odpočinku. Na cestě už jsme byli velmi dlouho, uplynuly skoro dva týdny, co jsme odjeli z Lundene. Dva týdny, které jsme strávili jízdou a pochodem neznámou krajinou přes bažiny a nekonečné kopce, v dešti, plískanici a sněhu.

Pokračovali jsme vzhůru do svahu, až jsme dojeli na vrchol a mohli obhlédnout krajinu kolem – zalesněné kopce na severu i širá pole na jihu. Měsíc částečně skrýval mrak a já neviděl skoro nic, jen zvlněnou krajinu. Rozhodně jsem nezahlédl žádné známky ohně nebo kopí, zkrátka nic, co by prozrazovalo nepřítele. Vítr se mi opíral do tváří a dál pršelo, i když daleko na severu a východě, tam, kde se země stýkala s Německým mořem, jsem spatřil jasné nebe se zářícími hvězdami a zadoufal jsem, že se počasí brzy umoudří.

Zastavil jsem svého koně Rolla, seskočil ze sedla a poplácal ho po krku.

„Chvilku si odpočineme,“ řekl jsem. Zabodl jsem konec kopí do mokré půdy, takže hrot mířil k nebi. Vlhký, zplihlý praporec pod ním znázorňoval jestřába, jenž byl znakem pana Roberta. Sundal jsem si štít, který jsem nosil na dlouhém popruhu přes záda, a opřel ho o strom. Štít měl na sobě tentýž znak – černý symbol na bílém poli, pták v letu s roztaženými drápy, jako by se snášel na kořist.

Kolem se nedalo najít moc potravy, tak jsem pro Rolla ze sedlové brašny vytáhl dvě mrkve. Celý den bez odmlouvání jel a rád bych mu byl dal víc, ale tohle bylo všechno, co jsem měl.

Ostatní neřekli nic, ale taky sesedli a začali se procházet, aby znovu dostali cit do nohou. Eudo si třel bedra a snažil se tak zmírnit bolest způsobenou dlouhou jízdou v sedle.

Na východě se začínaly trhat mraky a já jsem zahlédl stříbřitou stuhu řeky Wiire, která se vinula kolem města Dunholm. K jihu vybíhal úzký pás země, na němž stála pevnost: palisáda obklopující malý shluk budov, vrhající stíny proti zpola osvětleným mrakům. Výběžek obklopovaly strmé útesy, kolem nichž tekla řeka a chránila tak pevnost ze tří stran. Nad došky hlavní síně pomalu stoupaly prstýnky kouře jako bílé nitky ozářené měsícem.

Pod pevností leželo město. Zbytek naší armády byl jistě v ulicích: půl tisíce rytířů, jako jsme byli my, válečníci patřící k družinám pánů velících téhle výpravě; sedm set kopiníků a další tři stovky lučištníků. A pochopitelně spousta a spousta dalších, kteří o armádu pečovali: zbrojíři, mečíři, doktoři s pijavicemi, z nichž mnozí také přijdou oslavovat. Téměř dva tisíce mužů radujících se z válečné kořisti, z uchvácení Dunholmu a dobytí Northumbrie.

Bylo snad trochu riskantní dovolit těm mužům drancovat, když existovala možnost, že se tu nepřítel stále někde skrývá, ale právě na slíbenou kořist čekali celý pochod. Rytířům, jako jsme byli my, na tom tolik nezáleželo, protože nás slušně platil náš pán, ale kopiníci bojovali z povinnosti: většina byla přivlečena z polí statků svého pána a tohle byla jejich jediná naděje na odměnu. Kdyby jim ji Robert nyní odepřel, obrátili by se proti němu, a to si nemohl dovolit. Nespokojenost už propukala mezi ostatními šlechtici. Někteří prý měli pocit (ač to žádný neřekl otevřeně), že si zaslouží víc a že čest získat titul hraběte přináležela jim, Normanům spíš než Vlámovi, jako byl Robert. Jenže spousta z nich sem přišla až v posledních dvou letech a byli Normany jen svou loajalitou, ne rodem. Já sám jsem pocházel z města Dinant v Bretani, i když už uplynulo pár let od doby, co jsem tam byl naposledy, Fulcher byl Burgunďan a ostatní byli z Anjou nebo dokonce z Akvitánie. Jenže tady v Anglii to bylo jedno, protože v Anglii jsme byli všichni Francouzi spojení přísahou a společným jazykem.

Pan Robert byl navíc jedním z nejbližších mužů krále Guillauma, sloužil mu už od bitvy u Varaville, víc než deset let. Přišlo mi přinejmenším zvláštní, že muž, který tak dlouho věrně slouží králi, vzbuzuje takovou nenávist. Na druhou stranu časy nebyly tak stálé, jako bývaly kdysi, a věděl jsem, že mnozí hledí spíš jen na vlastní povýšení než na dobro království.

„Právě o takovéhle noci jsme před pěti lety vyplenili Mayenne,“ ozval se najednou Gérard. „Pamatujete?“

Bojoval jsem v tolika bitvách, že většina z nich mi v mysli splývala, ale tohle tažení jsem si pamatoval. Bylo vleklé, protáhlo se dlouho do podzimu a snad i do začátku zimy. Věděl jsem to, protože jsem si vybavil pytle čerstvě sklizeného obilí, které jsme při nájezdech ukořistili, a pamatoval jsem si, jak v krajině všude kolem na stromech hnědly a opadávaly listy. Bitva o město samotné mi kupodivu v paměti žádné představy nezanechala.

„Já si vzpomínám,“ prohlásil Eudo. „Byl listopad. Poslední město, které při tom tažení mělo padnout. Vzbouřenci ustoupili a drželi se za hradbami.“

„To je pravda,“ přikývl Gérard. „Čekali dlouhé obléhání, ale vévoda Guillaume věděl, že mají dobré zásoby.“ Ukousl si ze svého bochníku a pak si špinavým rukávem utřel pusu. „My jsme naproti tomu museli nasytit přes čtyři tisíce žaludků, ale blížila se zima a na venkově nebylo nic…“

„Takže nám nezbylo než zaútočit,“ přisvědčil Eudo. Po hubeném obličeji se mu rozlil úsměv. „Ano, pamatuju se. Tu noc jsme zaútočili tak rychle, že jsme ovládli město dřív, než se jejich pán oblékl do bitvy.“ Rozesmál se a přejel nás pohledem.

Zavrtěl jsem hlavou; pět let byla dlouhá doba. Tehdy jsem měl pouhých dvacet jar a jako všem mladíkům mi hlavu plnily jen myšlenky na slávu a kořist. Toužil jsem po zabíjení, ani jednou jsem se nezastavil, abych se zamyslel, s kým bojujeme nebo proč, na mysli jsem měl jen to, že je to má povinnost.

Vedle mě zívl Fulcher a pod pláštěm pokrčil rameny. „Co bych dal za to, kdybych teď mohl být se svou ženou.“

„Měl jsem dojem, žes ji nechal v Lundene,“ prohlásil jsem.

„Právě,“ odpověděl. Lokl si z měchu. „Říkám, ať si Northumbrijci nechají svůj bezcenný kout země. Stejně tu není nic než kopce, stromy a ovce.“ Zasmál se, ale připadalo mi, že v tom není žádné veselí. „A déšť.“

„Podle práva přináleží králi Guillaumovi,“ připomněl jsem mu. „A taky panu Robertovi, když je z něj teď hrabě.“

„Což znamená, že se tohohle místa nikdy nezbavíme.“

„Už brzy svou ženu uvidíš,“ vzdychl jsem, unavený těmi stížnostmi.

„To se snadno řekne, když na tebe tvoje Oswynn čeká tady v Dunholmu,“ vložil se do hovoru Ivo.

„Jestli se o ni místo tebe nestará někdo jiný,“ prohodil Eudo a zakřenil se.

Kdybych nebyl tak strašně unavený, snad by mě napadla nějaká odpověď, ale místo toho jsem ho jen probodl pohledem. Nebyl jsem tak mladý, ani bláznivý, abych si myslel, že Oswynn miluji, nebo že ona miluje mě. Byla Angličanka a neznala v podstatě slovo francouzsky nebo bretonsky a já byl Francouz, co téměř neuměl anglicky. Ale přesto to byla moje žena a já se modlil k Bohu, aby byla v bezpečí. Eudo snad žertoval, ale věděl jsem, jak se v takovouhle noc, kdy víno a medovina teče proudem, vybudí nálada mužů a jak obtížně ovládají svůj chtíč. Žen, které by byly k mání, byl stěží dostatek; byly tu jen ty, které na sever přišly s námi. Ženy vojáků a ty, jež táhly s armádou. Ženy jako Oswynn.

Vyzařovala jistou divokou krásu tím, že nosila vždy rozpuštěné vlasy a její oči se zdály temné, a přesto vábivé, a ať jsme se ocitli kdekoli, přitahovala pohledy mužů. Už víckrát se stalo, že je udržela jen hrozba mého ostří na jejich krku. Nerad jsem ji nechával samotnou, proto jsem zaplatil Ernostovi a Maugerovi, dalším dvěma mužům z mého jízdního oddílu zvaného conroi, aby se neúčastnili plundrování, ale střežili dům, který jsem pro nás zabral. Oba bojovníci naháněli hrůzu, stáli po mém boku u Hæstinges a byl jsem si jistý, že jen málo mužů by se jim pokusilo postavit. Ale i tak se mi uleví, až přijde ráno a budu se k ní moct vrátit.

Spolkl jsem poslední sousto chleba, zavázal sedlovou brašnu a přehodil si popruh štítu přes hlavu. „Na koně,“ pobídl jsem muže, když jsem vylezl na Rollův hřbet a vytáhl ratiště kopí ze země. „Jedeme dál.“

Stezka pokračovala na západ. Poslední dobou foukal silný vítr a několikrát jsme museli objet stromy, které popadaly přes cestu. Občas se zdálo, že stezka jako by zmizela, a museli jsme se kousek vrátit, než jsme ji znovu našli. Odvážit se ve tmě do nitra lesa znamenalo riskovat, že se ztratíme, protože jsme zdejší krajinu neznali.

Jenže nepřítel ji znal. Jistě se dokázal držet dál od stezek a přesouval se spíš v malých skupinkách než pohromadě. Možná byl od nás méně než sto kroků, a přesto jsme ho mohli minout.

Cítil jsem, jak ve mně narůstá hněv. Naše přítomnost v těchhle lesích byla asi tak užitečná jako vůz bez kol. Robert nás vyslal na průzkum jen proto, aby ostatní páni viděli, že je ostražitý. A přesto kdybychom se vrátili před svítáním, aniž bychom nepřítele zahlédli, znamenalo by to, že jsme se vzepřeli jeho rozkazu a nesplnili vůči němu svou povinnost.

Zaskřípěl jsem zuby a dál jsme v tichosti pokračovali. S Robertem jsem byl od svých čtrnácti let, kdy byl jen o málo starší, než jsem teď já, a za tu dobu jsem ho poznal jako velkorysého pána, který poskytoval svým mužům dobré zacházení a taky je dobře odměňoval, často stříbrnými nebo zbraněmi, či dokonce koňmi. Právě od něj jsem dostal Rolla, oře, na němž jsem jel: silného koně s vyrovnanou povahou, který mě provezl několika taženími a mnoha bitvami. Nejdéle sloužícím a nejvěrnějším poddaným navíc pan Robert věnoval půdu a já, jako jeden z mužů, kteří vedli jeho conrois do bitev a jako ten, který mu víc než jednou zachránil život, se k nim brzy přiřadím. Byl jsem trpělivý, to se musí, a vděčný za to, co mi dal, a za ty roky jsem měl jen zřídka důvod se na něj zlobit. Ale když jsem si ho teď představil s ostatními pány, jak sedí okolo ohniště v síni nahoře v pevnosti, zatímco my jsme tady…

Z myšlenek mě vytrhl zvuk kostelních zvonů přicházející z východu.

„Co je to?“ zeptal se Eudo.

Nemělo to žádný řád, žádný rytmus, byla to jen směsice různých tónů. Ozývala se zpoza řeky směrem od města a já se zachmuřil, protože mě jako první napadlo, že se nějací opilci rozhodli znesvětit kostel. A pak zvuk stejně náhle jako začal, skončil.

Přitáhl jsem otěže a Rollo se zastavil. Zaržál a jeho dech vytvořil v ledovém vzduchu mlžný opar. Noc byla klidná a já jsem slyšel jen tiché pleskání dešťových kapek o zem a vrzající a hvízdající větve, jak se začínal zvedat vítr. Ale pak se zvonění ozvalo znovu: dlouhé, duté vyzvánění, které jako by se odráželo od vzdálených kopců.

Žaludek mi sevřela nevolnost. Podobné zvonění jsem už slyšel.

„Musíme se vrátit do města,“ řekl jsem. Otočil jsem svého koně a pak, protože jsem si nebyl jistý, jestli mě ostatní slyšeli, jsem zavolal: „Musíme se vrátit!“

Patami jsem stiskl Rollovy slabiny. Vzepjal se, já se naklonil dopředu, jak padal k zemi, a vyrazili jsme na vrchol kopce, zpátky cestou, kterou jsme přijeli. Kopyta dusala, zem duněla. Pobízel jsem koně, aby jel rychleji, a ani jsem se neohlédl, jestli mě ostatní následují. Déšť švihal silněji, protékal mou zbrojí a tunikou a kalhoty mi přilepil na kůži. Po obou stranách se míhaly stromy a já stále hleděl k východu, k řece a snažil se jimi prohlédnout až k výběžku, k Dunholmu, ale přes masu kmenů a větví jsem neviděl nic.

Po kopcích se rozlehl zvuk válečného rohu: dvě ostrá zatroubení, která prořízla noční vzduch. Signál shromáždit se.

Najednou se zem začala svažovat a já se tryskem řítil dolů z kopce směrem k řece. Přiblížil jsem se k okraji stromů, už byly vidět tři kamenné oblouky mostu. Plášť mi rval vítr ženoucí se ze severu a spolu s ním přicházelo slabé bušení: zvuk vydávaný stovkou ratišť kopí dopadajících na stovku hran štítů. Zvuk, který jsem znal až moc dobře. Prvně jsem jej zaslechl u Hæstinges, když jsem stál na úpatí kopce a díval se vzhůru na tisíce Angličanů seřazených podél hřebenu se štíty a zbraněmi v rukou. Všichni připraveni na náš útok, posměšně pokřikující, abychom přišli a zemřeli na jejich ostřích.

Bylo to burácení boje, které mělo zastrašit, a i po všech letech, která jsem strávil v bitvách, se mu to dařilo. Srdce mi bušilo v rytmu s tím bubnováním.

Protože pan Robert měl pravdu. Northumbrijci zaútočili.

Kapitola druhá

Tryskem jsme se řítili k mostu a stromy nechali za zády. Přehlédl jsem řeku a spatřil shluk dřevěných domků s došky, propletených úzkými uličkami, nad nimiž se vysoko vypínala věž kostela svatého Cuthberta. Na kamenném průčelí se mihotalo oranžové světlo a v dálce mezi domy prosvítaly plameny. Olizovaly oblohu a vysílaly vzhůru mohutné sloupy černého dýmu spolu s žhnoucími jiskrami popela, které ozařovaly bezhvězdné nebe. Znovu jsem zaslechl křik, nebyl to ale křik radosti, nýbrž nářek bolesti, řev zabíjení, který se téměř ztrácel ve vytrvalém a nepřetržitém bubnování.

Po mém boku se objevil Eudo a zaklel. Uvědomil jsem si, že jsem zastavil.

Pod přilbou jsem měl čelo zbrocené potem. Jedna kapka mi stekla přes oči. Utřel jsem ji, pak jsem si sáhl za košili a vytáhl maličký stříbrný křížek, který mi ve dne v noci visel na krku.

„Kristus ať je mým štítem,“ zašeptal jsem a políbil ho, jako jsem to dělal před každou bitvou, a zastrčil ho zpátky za košili. Věřil jsem, že Bůh mě bezpečně provede vším, co na mě kde čeká.

„Hlídejte si boky, nespěchejte dopředu ani se neloudejte pozadu,“ křikl jsem na ostatní. „Držte se pohromadě, držte se u mě!“ Zvedl jsem si kroužkový nákrčník, který měl chránit hrdlo a bradu, upevnil ho na místo a pak jsem protáhl předloktí koženými úchyty na vnitřní straně štítu a sevřel v pěsti horní kříž tvořený dvěma pásky.

Pobídl jsem Rolla, kterého jsem teď ovládal jen nohama. Cestou přes most nad rychle proudící řekou Wiire zarachotily železné podkovy o kámen a za okamžik už jsme pokračovali k vyježděné stezce, která vedla pod útesy a vysokou palisádou pevnosti. Projel jsem dlouhou kaluží, až se hrudky bláta rozletěly a pocákaly mi drátěnou košili i obličej, ale bylo mi to jedno. Po obou stranách se míhaly domy. Řítili jsme se proti větru a kapky deště tvrdé jako kroupy se odrážely od mé hrudi a tváře. Srdce mi bušilo a já dokázal myslet jen na to, abych jel rychleji a rychleji.

A pak jsem je uviděl, snad sto kroků před sebou: množství stínů spěchajících pěšky potemnělými ulicemi. V záři jejich pochodní se blýskaly hroty kopí a ostří seker, na předloktí měli kulaté štíty a dlouhé vlasy jim při běhu vlály. Proti nim stál pouhý tucet normanských mužů bez zbroje a přileb, jen s kopími, a nepřítel v počtu čtyřiceti, možná více bojovníků na ně útočil.

„Na ně!“ zavelel jsem svým mužům, sklopil jsem před sebe kopí a pevně ho stiskl. „Za krále Guillauma a Normandii!“ Bílý praporec se v poryvu větru zatřepotal a obtočil se okolo ratiště.

Snesli jsme se na nepřátele jako jestřábi na našich štítech, přepadli jsme je zezadu tak rychle, že si skoro neuvědomili, že tam jsme. Vrazil jsem kopí jednomu Angličanovi do zad, pustil ho, a on se skácel dopředu. Nato jsem tasil meč, protože se ke mně další napůl otočil čelem. Prudce jsem sekl ostřím po jeho hrudi, až se rozstříkla krev, ale to už jsem jel dál, ani jsem se neohlédl, jestli je mrtvý, protože jsem zahlédl svou další oběť. Muž zaječel, přiskočil ke mně zprava, obličej rudý vzteky. Zpod okraje přilby mu vlály vlasy a před sebou držel kopí. Vyrazil dopředu, ale odrazil jsem ho mečem. Ztratil rovnováhu a já ho silně sekl mečem přes týl. Čepel projela masem i kostí a muž se složil. Zleva na můj bok zaútočila sekera, ale já ji zablokoval štítem, a zatímco se její majitel snažil sebrat k dalšímu útoku, vrazil jsem mu železnou puklici do obličeje. Zavrávoral dozadu, z obličeje mu vytryskla krev a v té chvíli se objevil Eudo a prořízl mu hrdlo. Angličan neměl ani čas zakřičet, jen doširoka otevřel oči a klesl na kolena.

Zbylí muži, kteří si všimli nebezpečí zezadu, se začali otáčet, ale to už jsme vjeli mezi ně. V řadách nepřátel propukl zmatek. Ve mně se naopak rozhostil bitevní klid a zdálo se mi, jako by se čas zpomalil, jako by každý úder srdce představoval čerstvý příval síly do mých žil, jak jsme pronikali jejich řadami.

„Zabte je!“ zařval jsem a někteří normanští pěšáci moje volání opětovali.

„Zabte je!“ zvolali, i když jich bylo málo, a do slábnoucích anglických řad před sebou tlačili štítovou hradbu.

Bojová linie se téměř nikdy neporuší postupně, spíš úplně najednou, a tehdy to nebylo jiné. Nepřítel sevřený jak zepředu, tak zezadu se začal hroutit a najednou na všech stranách utíkali muži pryč. Jeden klopýtl zpátky do cesty mému meči a byl mrtvý dřív, než dopadl na zem. Další se pokusil pozvednout kopí, aby se bránil, ale byl moc pomalý, a můj meč mu rozsekl hrdlo. A ještě jiný na útěku zakopl, padl obličejem do bláta a snažil se vyškrábat na nohy, jenže Ivo bojovníka bleskurychle srazil a kopyta jeho koně mu pošlapala záda a rozdrtila lebku.

Northumbrijci se dali na útěk. Gérard a Fulcher je pronásledovali, ale bylo nás málo, a nechtěl jsem, abychom se rozdělili, kdyby dorazili další.

„Ke mně!“ zavolal jsem, zastrčil jsem meč do pochvy a vrátil se pro své kopí, jež stále trčelo ze zad prvního muže, kterého jsem zabil. Vytáhnout ho vyžadovalo trochu síly, protože jsem ho zarazil hluboko do těla, ale zakroutil jsem hrotem, až se konečně uvolnilo. Špice a vrchní část ratiště byly zamazané krví, a kde byl praporec předtím bílý, byl teď růžový.

Gérard a Fulcher se vrátili zpátky, aby se k nám připojili, a znovu nás bylo pět. Čtyři z tuctu kopiníků leželi mrtví na ulici, ale v té chvíli nebyl čas je litovat. Dojel jsem k těm, kteří zbyli. Někteří se opírali o horní kraj štítu a snažili se popadnout dech; jiní se potáceli mezi mrtvolami, zvraceli na okraji cesty a měl jsem za to, že byli opilí. Pokud ano, byl skoro zázrak, že zůstali naživu.

„Kde je hrabě Robert?“ zeptal jsem se těch, kteří vypadali nejstřízlivěji, ale jen se po sobě tupě podívali.

„Nevíme, pane,“ řekl jeden. Oči měl kalné a páchl chlévskou mrvou.

Chtěl jsem ho opravit, protože jsem nebyl pán, ale zjevně si všiml praporce připevněného k mému kopí, a bylo snazší mu to nevyvracet. Tak jsem to nechal být.

„Běžte zpátky na kopec,“ přikázal jsem jim. „Zpátky do pevnosti.“ Nevěděl jsem, kam hrabě shromáždí své muže, ale osm samotných pěšáků tu sotva mohlo něco zmoct.

Dál v ulici jsem zahlédl stříbrný záblesk a spatřil jsem conroi rytířů – bylo jich přinejmenším tucet, či snad dokonce dvacet a mířili cestou z pevnosti k náměstí. Neviděl jsem žádnou zástavu, ale několik jich mělo pochodně a plamínky se za nimi mihotaly, jak kolem projeli tryskem.

„Běžte,“ vybídl jsem znovu kopiníky, pak jsem mávl na Euda a další, aby mě následovali, a jeli jsme dál.

Cesta byla posetá těly Normanů i Angličanů, ale mnohem víc bylo Normanů; to jsem poznal podle jejich vlasů, které neměli dlouhé a rozpuštěné, ale vzadu ostříhané nakrátko po francouzském způsobu. Viděl jsem kolem sebe mrtvoly s kopími zabodnutými v hrudi, další bez paží a některé bez hlavy. Nějaký muž ležel rozplácnutý na zemi, obličej hluboko v bahně a na týlu se mu cenila velká sečná rána.

Cesta se stáčela vlevo dolů z kopce směrem k severu a my následovali conroi, který jsem před okamžikem viděl a který byl kus před námi. Už míjel věž kostela a zmizel za zatáčkou vedoucí k náměstí. Připojil se k nim jeden z pánů, protože jsem zahlédl, jak jim nad hlavami vlaje praporec, i když jsem ho neznal: dva úzké zelené pruhy na rudém poli.

„Za mnou,“ zavelel jsem. Všiml jsem si, že Ivo se začíná opožďovat, a připadalo mi, že by se neměl tak rychle unavit, ale pak jsem uviděl, že si jednu ruku tiskne k boku blízko pasu. Došlo mi, že je zraněný.

„Kupředu,“ vybídl jsem zbylé tři, zpomalil jsem Rolla a doklusal zpátky k Ivovi.

Ivo měl zuby pevně stištěné a na obličeji bolestivý výraz. „Nejsem zraněný,“ vydechl. „Jeď s nimi.“

„Podívám se,“ odbyl jsem ho a silou mu odtáhl prsty. Drátěnou zbroj měl lepkavě rudou, pod ní podobně potřísněnou tuniku a v místě, kde mu kopí projelo kůží, zela kulatá otevřená rána. Vypadala hluboká a já jen doufal, že Ivo nemá protržené vnitřnosti.

„Vrať se do pevnosti,“ přikázal jsem mu. „Najdi někoho, kdo ti pomůže.“

„Nic to není,“ odpověděl a zavrtěl hlavou. „Pořád můžu bojovat.“

„Nebuď blázen,“ namítl jsem snad drsněji, než jsem chtěl, ale bylo zřejmé, že sotva nějak pomůže v bitvě, která určitě nastane.

Chabě sklonil hlavu, ale nepřel se, zatáhl za otěže a obrátil se vzhůru k pevnosti.

„Jeď,“ pobídl jsem koně a pleskl ho přes zadek, aby se pohnul, a Ivo se pomalu rozjel do kopce. Nečekal jsem, abych se ujistil, že je pryč, ale otočil jsem se a vydal se za ostatními, kteří mi už zmizeli z dohledu za zákrutou cesty. Po obou stranách prchali Normané zpátky do kopce, někteří se potáceli, jiní dokázali běžet a pár jelo na koních, ačkoli s sebou neměli žádné zbraně ani brnění.

„Zpátky do pevnosti,“ volal jsem na všechny. Potichu jsem zuřil, jak nás mohli nachytat tak nepřipravené. Pomyslel jsem na Oswynn a zhluboka se nadechl. Modlil jsem se k Bohu, aby ji Mauger s Ernostem odvedli do bezpečí.

Kolem se prohnal poryv větru a země pod Rollovými kopyty zmizela. Po mé pravici se tyčila vysoká, temná věž kostela, ale zvon už nevyzváněl. Ulice se prudce stočila doleva, najednou se přede mnou objevilo tržiště a já se tryskem řítil směrem k nepříteli. Náměstí bylo plné Normanů a Angličanů, kteří pobíhali sem a tam, štíty narážely o štíty a všude vládl chaos.

Jeden kůň zařičel bolestí a viděl jsem, jak jeho jezdce srazili ze sedla. Muž se zoufale držel otěží i ve chvíli, kdy dopadl na zem. Zvíře se vzepjalo na zadních a rytíř škubal nohou chycenou ve třmeni, jak se snažil dostat pryč. Ještě křičel, když mu na obličej dopadla kopyta.

Hledal jsem Euda a další, ale ve tmě a mezi tolika muži a koňmi jsem je neviděl. V samotném středu vřavy vlál vysoko praporec s jestřábem a já jsem se mezi rytíři snažil najít pana Roberta. Zprvu se zdálo, že tam není. Rozbušilo se mi srdce, ale pak zvedl hlavu a zakřičel, když mečem probodl hruď jednoho Angličana. Všiml jsem si rudého chocholu na jeho přilbě, který byl známkou hraběte. Bylo s ním deset rytířů a taky spousta kopiníků, ale Northumbrijci určitě poznali, o koho se jedná, a proto se jich nejvíc hemžilo právě tady, a už ho začínali obklopovat.

„Za pana Roberta a krále Guillauma!“ zvolal jsem a vyrazil k jeho praporci.

Osamocený Northumbrijec, oddělený od zbytku svých druhů, na mě zaútočil zpředu a celou vahou svého těla se opřel do kopí. Uhnul jsem doprava a ránu kopím jsem vykryl štítem tak prudce, že mu ratiště vyletělo z ruky. Jel jsem dál, než se stihl dostat z cesty, a puklicí štítu jsem ho udeřil do nechráněné hlavy, až padl k zemi.

Také další nepřátelé mě viděli přijíždět a rychle se ke mně obrátili, zády k Robertovi a jeho mužům srazili štíty k sobě, aby se překrývaly, a vytvořili hradbu. Začali zvedat kopí, ale nebylo jich zase tolik, tak jsem pobídl Rolla, protože jsem věřil, že nezpanikaří. Pozvedl jsem štít, abych kryl jeho bok, přikrčil hlavu, pevně zavřel oči a dral se kupředu. Když jsem uslyšel rány jasanových ratišť a rachocení lipových štítů na kamenech, došlo mi, že jsem projel. Vzhlédl jsem a uviděl kolem sebe letící úlomky a prchající Angličany, a jakmile jsem se ocitl mezi nimi, začal jsem sekat mečem, zajížděl jím pod kožené oblečení, pod brnění a do masa. Dělal jsem prostor pro všechny, kteří by mě mohli následovat.

„Za krále Guillauma!“ ozval se výkřik a hned jsem poznal, že hlas patří panu Robertovi. Podíval jsem se doprava a byl po mém boku, tlačil se dopředu northumbrijskými řadami, chochol na přilbě za ním vlál, zuby měl semknuté odhodláním. Máchl mečem a rozdrtil okraj nepřítelova štítu. „Za Normandii!“ zakřičel.

Nepřítel se kolem nás shlukl, vyrazil dopředu s kopími, ale pak se rozezněl válečný roh a najednou většina mužů začala ustupovat, aby vytvořili novou štítovou hradbu o něco dál na tržišti, a těch pár nechalo bez pomoci. Zbytek Robertových rytířů už byl u nás a Angličané si jistě uvědomili, jak jsou nechránění, protože se jich zmocnil strach a všichni najednou se dali na útěk.

Chtěl jsem je pronásledovat, když Robert zakřičel: „Zadrž!“

Ohlédl jsem se za sebe a pochopil proč. Pod jeho praporcem bylo sotva dvacet rytířů a on nemohl riskovat ztrátu žádného z nás. Dorazili další kopiníci, kteří doplnili naše řady, a na cestě z pevnosti jsem uviděl praporce se všemi znaky, praporce rudé a bílé, zelené a modré a pod nimi muže v kroužkové zbroji, muže s přilbami a meči, kteří spěchali, aby se k nám připojili. Na okamžik se mi dýchalo volněji, ale opravdu jen na okamžik, protože v tutéž chvíli se Angličané seskupili, pochodovali vzhůru do kopce od městských bran a znovu bušili svými zbraněmi o štíty a řvali jako jeden muž.

„Ut,“ skandovali jako zvířata, jako pekelní psi. „Ut, ut, ut!“

Zachvěl jsem se. Od Hæstinges jsem nikdy neviděl pohromadě tolik ozbrojených Angličanů připravených k bitvě a volajících po naší krvi. Pod purpurovo-žlutě pruhovaným praporcem jich byly stovky a při každém úderu mého srdce se k nim do dlouhé štítové hradby připojovaly desítky dalších.

Jeden rytíř vyrazil z našich řad, nezajištěný chránič brady mu pleskal po tváři. Snad si myslel, že všichni pojedeme za ním, nebo se ho zkrátka zmocnil hněv, každopádně jel rychle a jel sám, rovnou na zježené hroty nepřítele. Své kopí zvedl vysoko nad hlavu a vrhl ho do jejich řad, pak tasil meč a připravoval se na střetnutí s hradbou, když se z nebe sneslo jiné kopí a zabodlo se mu do krku. Meč mu vypadl z ruky, svalil se z koně a já viděl, jak mu náraz o zem zvrátil krk.

Nepřítel zařičel radostí a bojové hřmění bylo hlasitější a rychlejší. „Ut, ut, ut!“

Rollo přešlápl, tak jsem ho podrbal na krku, abych ho uklidnil. Kolem mě si muži vyměňovali nejisté pohledy.

„Stát!“ zakřičel pan Robert, když přejel před naší linií a rukou dával znamení zbytku pánů, kteří se shromáždili se svými muži a praporci. „Stát!“

Uvědomil jsem si, že stále svírám meč, zastrčil jsem ho tedy do pochvy a rozhlédl se po zbytku Robertových mužů, jestli najdu povědomé tváře. Hrabě měl ve svých službách téměř stovku rytířů a já všechny neznal, ale spatřil jsem pár mužů, kteří obvykle jezdili v mém conroi, a zavolal jsem je k sobě. Bylo jich celkem deset: Rualon, jediný Bretonec kromě mě, Hedo, který měl zlomený nos, a několik dalších, jejichž jména jsem si v té chvíli nedokázal vybavit. Všichni se zdáli unavení, ale pokud jsem viděl, nikdo nebyl zraněný.

Deset, přitom jich mělo být téměř třicet. Spatřil jsem Euda a další dva, kteří zahlédli praporec s jestřábem a jeli zpátky k nám. Ti tři zvýšili náš počet na čtrnáct – včetně mě – ale i tak to byla jen polovina mého conroi.

„Kde je zbytek?“ obrátil jsem se na ně.

Muži sklopili hlavy a nechtěli se mi podívat do očí. Věděl jsem, co to znamená. Sevřelo se mi hrdlo, ale bylo mi jasné, že na takové věci teď nesmím myslet; na to dojde později, až po našem vítězství.

Prozatím Angličané zůstávali na místě, jen stáli, pošklebovali se a stejně jako my neměli chuť zaútočit. Čekali, až k nim vyrazíme, jako my čekali, až oni zaútočí na nás; obě strany dělilo jen nějakých padesát kroků.

Pan Robert se k nám vrátil, odepnul si nákrčník a sundal si přilbu. Obličej měl ztmavlý léty, která jsme strávili v Itálii; vlasy neměl tak dlouhé a nenosil je rozpuštěné jako Angličani, ale rozhodně nebyly ostříhané nakrátko podle stylu módního ve Francii. A na rozdíl od normanských pánů, kteří byli většinou hladce oholení, měl Robert vousy, i když dobře sestřižené, které si často uhlazoval, když o něčem přemýšlel. To udělal i teď, jak přehlížel své muže.

Odhadoval jsem, že včetně těch, kteří právě dorazili z pevnosti, nás bylo na náměstí méně než čtyři stovky – příliš málo vzhledem k tomu, že do Dunholmu nás přišlo půl druhého tisíce. Mnozí z těch mužů byli kopiníci a jezdci, ale taky nějací lučištníci, pilně vysílající střelu za střelou do anglických řad, i když mi připadalo, že jen plýtvají šípy – většina nepřátel měla štíty a jen málo střel prošlo.

Pan Robert dojel až ke mně. Brnění měl potřísněné anglickou krví, oči krhavé a na tváři čerstvou ránu.

„Tancrede,“ vydechl.

Natáhl ruku a stiskl mou. „Můj pane,“ odpověděl jsem.

„Čekali na nás,“ procedil přes zaťaté zuby. „Přesně, jak jsem říkal.“

„Ano, čekali.“ Byl bych rád věděl, jak se jim podařilo proniknout do města, odkud se jich tolik vyrojilo, ale zdálo se mi zbytečné se ptát, když stáli jen na padesát kroků od nás. Vypadalo to, jako by se celá Northumbrie spojila, aby nás z Dunholmu vyhnala. Ohlédl jsem se na naši malou skupinu sešikovanou pod kostelem. Úzkost našich mužů byla ve vzduchu téměř hmatatelná. Odvaha mě opouštěla; dobře jsem věděl, že nemůžeme doufat v odražení nepřítele.

„Musíme ustoupit do pevnosti, dokud to ještě jde,“ řekl jsem Robertovi.

Popojel blíž a ztišil hlas, aby ho ostatní kolem nás neslyšeli. „Jestli to uděláme, předáme jim město,“ řekl. „Nemáme zásoby, abychom vydrželi obléhání. Musíme s nimi bojovat teď.“

„Nemáme dost mužů, pane,“ namítl jsem. „Když se stáhneme, můžeme sebrat síly a napadnout je, až budeme chtít.“

„Ne,“ odmítl Robert a jeho tmavé oči se do mě zabodly. „Bojí se nás, Tancrede. Vidíš přece, jak se zdráhají zaútočit! Porazíme je dnes večer, a porazíme je tady.“

„Nezaútočili, protože nás tu potřebují udržet,“ podotkl jsem. „Zbytek přijde postranními ulicemi.“ A řekl jsem mu, že jsme na jednu skupinu narazili u mostu. „Vrátí se, a až se tak stane, bude jich mnohem víc a my tu budeme uvěznění bez naděje na ústup.“

Mlčel. Angličané dál bušili o své štíty; někteří normanští pánové dělali totéž, aby povzbudili své muže.

„Vezmi si třicet rytířů,“ řekl nakonec. „Pokus se nepřítele odříznout.“ Začal řadit asi tucet svých mužů, kteří měli jet se mnou, a zároveň si upínal přilbu pod bradou.

Polkl jsem. Věděl jsem, že pokud nás odříznou od jádra armády, jsme všichni mrtví. Ale rozkaz padl a nemohl jsem odmítnout.

„Dej mi jich čtyřicet,“ zavolal jsem za ním.

Ohlédl se na mě. Na okamžik zaváhal, jako by si nebyl jistý, co udělat, pak kývl a dal znamení dalším deseti mužům, aby mě následovali.

„Jestli se ti je nepodaří odříznout, budeme muset ustoupit,“ řekl. Rty měl stažené a v očích výraz člověka, který před sebou začíná vidět prohru, výraz, jaký jsem u něj za dvanáct let válečných tažení nikdy neviděl. Tohle byl muž, který nás vedl u Varaville a Hæstinges, který nás dal dohromady, když se všechno zdálo ztracené, ten, jehož odvaha nikdy nezakolísala, jehož udatnost nikdo nepřekonal – a přesto jsem viděl jeho zoufalství. Tělem mi náhle projel chlad.

Zajel zpátky ke špici svých mužů. Zhluboka jsem se nadechl a zvedl kopí a zamával praporcem, aby mě uviděli všichni z mého conroi. Muži byli různého stáří: mladí se svěžími tvářemi, kteří teprve nedávno složili přísahu Robertovi, a jiní, co mu sloužili ještě před invazí a byli téměř tak staří jako já.

„Držte se u mě,“ přikázal jsem jim. „Stále mějte na paměti, že síla útoku spočívá v počtu. Hlídejte si boky a neztraťte z dohledu muže vedle sebe.“

Podíval jsem se, kdo je za mnou, a s úlevou jsem našel Euda, Fulchera a Gérarda, ačkoli žádný z nich se na mě nedíval. Oči měli zavřené nebo upřené k zemi. Snad přemýšleli nad rozkazy, které jsem právě vydal, nebo si možná představovali útok a to, co udělají, až se střetneme s anglickou linií.

Letmo jsem pohlédl k Robertovi, který teď mluvil s jedním z dalších pánů, obličej měl brunátný, jak divoce gestikuloval směrem k některým vzdálenějším mužům v naší linii. Polkl jsem ještě jednou, ale když jsem vysoko nad hlavu zvedl praporec s jestřábem, všechny pochyby se vytratily. Věděl jsem totiž, že za těch dvanáct let bojů jsem čelil horším okolnostem, než byly tyto, a přežil jsem je. Pokud budeme věřit v naše zbraně, zvítězíme.

„Za Normandii,“ zakřičel jsem.

Srdce mi bušilo stejně silně jako Rollova kopyta dusající o zem, když jsme projížděli zpátky kolem kostela a zatáčkou směrem k západnímu okraji města. Odtamtud by nepřítel přišel, pokud by vůbec přišel, protože přístup na výběžek nebyl tak prudký jako na východní straně. Minuli jsme místo, kde jsme před chvílí bojovali, ale teď byla cesta prázdná.

„Tudy!“ zavelel jsem a zabočil doprava ulicí tak úzkou, že tři z nás sotva mohli jet vedle sebe mezi domy na jedné straně a proutěným plotem na druhé. Po naší levici jsem si koutkem oka všiml řeky, stuhy nejtemnější černi vinoucí se pod stromy.

Pak domy skončily a my vyjeli na pole zorané půdy, asi třicet kroků široké a snad dvakrát nebo třikrát tak dlouhé. A na jeho opačném konci vybíhali mezi domy Normané a prchali směrem k nám. Byla jich spousta, jezdců i pěšáků. A za nimi se s komíhajícími pochodněmi a tasenými zbraněmi hnal s ohlušujícím řevem nepřítel.

Kapitola třetí

Sklonil jsem kopí, pravou rukou jsem ho pevně sevřel a levou stejně silně stiskl úchyty štítu.

„Do útoku!“ zvolal jsem na svůj conroi. „Za svatého Audona, pana Roberta a krále Guillauma!“

„Za krále Guillauma!“ zakřičeli na oplátku a nato jsme se tryskem rozjeli přes pole, množství kopyt dusalo brázdy a odhazovalo bláto a kameny. Vedle mě cválali Eudo, Fulcher a Gérard, pěkně těsně u sebe, a podle nich z každé strany další tři, takže útok v první linii nás vedlo deset. Několik mužů napravo od nás ujíždělo dopředu a já na ně zavolal, aby drželi formaci, ale netušil jsem, kolik z nich to mohlo slyšet přes dusot kopyt a vítr bičující jejich obličeje.

Prchající Normané nám uhýbali z cesty. Za nimi se na nás však už valily hordy nepřátel, ale my jeli dál a najednou jsme se ocitli mezi nimi, naše kopí narážela do jejich štítů a obličejů, koňská kopyta zadupávala jejich padlá těla. Zbytek conroi se držel za námi, Hned jsme se pustili do jejich řad, sekali meči a vzduch naplnil křik umírajících.

„Godemite,“ zvolal jeden nepřítel a zvedl špici kopí s rudým praporcem vysoko do vzduchu. „Godemite!“

Na rozdíl od ostatních, kteří neměli brnění, ale přinejlepším jen koženou vestu, měl na sobě zbroj. Jílec jeho meče byl vykládaný zlatem a já ho odhadl na théna – jednoho z anglických vůdců – protože svolával své muže k sobě, odkud se, aniž by dostali nějaký jasný signál, rozběhli k nám, kopí napřažená. Tak dychtili zemřít, že nepostupovali společně, aby se jim štíty překrývaly, ale spíš bezhlavě.

Zaútočil jsem spolu s Eudem, Gérardem a ostatními, co jeli vedle mě, rozrazili jsme řadu nepřátel a drtili je, dokud se přede mnou neobjevil sám thén. Se zaťatými zuby a brunátným obličejem namířil hrot kopí na Rollův krk, ale já koně strhl doprava, a rána tak tvrdě dopadla na můj štít. Celé rameno se mi otřáslo a padl jsem dozadu na zadní rozsochu sedla. Abych nesklouzl, pevně jsem Rolla sevřel nohama.

Nepřítel tasil pozlacený meč a chystal se znovu zaútočit, ale než to stihl udělat, u boku se mu objevil Eudo a sekl ho přes nechráněné předloktí, přeťal kost a oddělil ruku, která dál svírala jílec meče. Muž zaječel, zavrávoral a dlaní si překryl krvavý pahýl, ale tím odklonil štít z pozice a odkryl si hlavu.

Všiml jsem si volného prostoru a sekl mečem do thénova obličeje. Hlava se mu zvrátila, dlouhý knír se zalil krví, nánosník jeho přilby však ztlumil nápor rány a on stále ještě žil, i když už ne dlouho. Eudo ho ťal přes hrudník a pronikl kroužky jeho zbroje až na maso pod ní. Muž zalapal po dechu, o krok couvl, podíval se na svá prsa a přitiskl si jedinou ruku pevně na zbroj. Prsty mu protékala krev, oči se mu zkalily a rty se pohnuly, ale nevyšel z nich žádný zvuk; pak se zhroutil.

Vzápětí jsem na něj zapomněl, protože jsem jel dál: uhýbal jsem, bodal, probojovával jsem cestu nepřátelskými řadami, dokud kolem mě nebylo volno. Zkontroloval jsem, zda je zbytek mého conroi stále se mnou, a většina byla, ale ne všichni. Několik koní leželo mrtvých na zemi, jejich jezdci vedle nich a mezi nimi jsem spatřil obličej svého krajana Rualona.

Na přemítání jsem ale neměl čas. Vlevo, přes hlavy nepřátel jsem blízko u řeky zahlédl štít s černým jestřábem na bílém poli. Jeho majitel, robustní muž s kulatým hrudníkem, bojoval jako pěšák a ve volné ruce svíral dlouhé kopí, které neslo stejný praporec jako to moje. Měl nasazenou přilbu, ale zvednuté hledí, a tak jsem zahlédl jizvu pod jeho okem, kterou měl od Hæstinges, a okamžitě jsem ho poznal.

„Waci!“ zavolal jsem a doufal, že upoutám jeho pozornost, ale přes hluk mečů narážejících na štíty a zbroj mě neslyšel. Zvedl jsem meč do vzduchu. „Ke mně,“ zvolal jsem na své muže. „Ke mně!“

Kromě samotného pana Roberta jsem znal jen málo mužů zručnějších s mečem, než byl Wace. Sloužil Robertovi dokonce déle než já, bojoval v týchž bitvách a jako já velel plnému conroi rytířů jeho družiny. Ale teď s ním bylo jen šest nebo sedm mužů. Tři z nich byli rytíři, protože na sobě měli zbroj a přilby. Jeden ztratil štít a bojoval s jedním kopím v každé ruce, další zas se dvěma meči. Kolem nich se na všech stranách stahovali Angličané a zatlačovali je do těsného kruhu.

„Na ně! Na ně!“

Northumbrijští přede mnou prchali. Meč jsem svíral docela lehce, sekal jsem s ním znovu a znovu a znovu a už jsem ani nepočítal, kolik jsem zabil nepřátel, protože jsem viděl jen ty před sebou a věděl jsem, že se musím dostat k Wacovi. Právě zabodl kopí pod štít muže před sebou, do jeho slabin, ale jakmile mrtvola padla k zemi, další muž dychtící po krvi nastoupil na jeho místo. Na druhé straně se nějaký Norman se dvěma meči snažil využít výhodu, vyšel z kruhu, byť ho jeho kamarádi varovali, rozdával rány štítům před sebou a sekal tak silně, až ze dřeva odlétávala kůže. Protlačil se jejich hradbou, uštědřoval rány nalevo i napravo a několik protivníků zemřelo, než mu kopí probodlo hruď.

Wace vzhlédl a uviděl mě. Zakřičel něco, čemu jsem nerozuměl, ale bylo to jedno, protože nepřátelé byli pode mnou a moje ostří zpívalo nadšením z bitvy a blýskalo se ve světle pochodní, jak zas a znova útočilo. Připomnělo mi to sklonek dne u Hæstinges, kdy se nás poslední Angličané snažili odrazit, ačkoli bitva už byla vyhraná a muž, kterého nazývali svým králem, ležel mrtvý na válečném poli. Vybavil jsem si, jak jsme je pronásledovali, když utíkali z bitvy, a najednou jsem měl ten pocit znovu, drtil jsem nepřítele, propadal jsem vůli svého meče, oháněl se jím a roztínal nepřátelská hrdla.

„Za pana Roberta!“ křičel jsem. „Za pana Roberta!“

Rozhlédl jsem se po své další oběti, ale nepřítel utíkal zpátky do svých řad, kde, jak se zdálo, se k němu pomalu přibližovaly stovky dalších mužů, a všichni sborem vyráželi: „Ut! Ut! Ut!“

Wace stál, ztěžka dýchal a kolem něj se shromáždili tři zbylí muži z jeho skupiny. Ratiště jeho kopí prasklo a zůstalo vězet v hrudi jednoho z několika northumbrijských těl, která před ním ležela rozesetá na zemi. Z praporce nasáklého krví zbyly jen cáry. Vzhlédl ke mně očima napůl přivřenýma. Tatáž rána, která mu způsobila jizvu u Hæstinges, mu taky poranila oko, a ač na něj viděl téměř stejně dobře jako předtím, už nikdy ho nedokázal úplně otevřít.

„Že ti to trvalo,“ utrousil, což byla přesně poznámka, kterou bych od něj čekal. Hlas měl, jako když skřípe štěrk: drsný a ostrý.

„Musíme se vrátit,“ pověděl jsem mu a pominul nedostatek vděčnosti. „Musíme se vrátit do pevnosti.“

Rozhlédl jsem se po zbylých mužích svého conroi, kteří civěli na souvislé řady anglických kopí, jež se na ně valily. Někteří se už otáčeli a vyráželi zpátky cestou, kterou jsme se sem dostali.

Zasunul jsem meč do pochvy a mávl jsem k výběžku a palisádě, která ho obklopovala. „Ustoupit!“

Několik koní ztratilo jezdce a utekli z boje dolů na břeh řeky. Wace a jeho muži už se za nimi vydali, i když někteří koně se zdráhali nechat na sebe nasednout cizího jezdce a znovu utíkali. Několik z nich vyhazovalo zadními na každého, kdo se přiblížil.

Znovu se rozezněl roh. Zdálo se mi, že zvuk přichází z blízkosti kostela, jehož věž jsem viděl i teď, tyčila se vysoko nad střechy domů. Ve vzduchu poletovaly uhlíky, některé dopadly na došky a střechu zapálily. Z místa dál na severu se valil dlouhý oblak černého kouře, který mi vanul do obličeje, zakryl cestu přede mnou a dusil mě, ale za sebou jsem slyšel křik nepřátel a věděl jsem, že musím jet dál. Brázdy probíhaly po délce pole, tak jsem je sledoval, až jsem zahlédl uličku mezi domy. Rollo jel pomaleji a mně bylo jasné, že je unavený, ale odpočinek jsem mu ještě dopřát nemohl.

Když jsme vyjeli prudký svah k pevnosti, zaslechl jsem před námi na hlavní ulici kovový zvuk mečů. Dorazili jsme ve chvíli, kdy dva Angličané skončili na kopích skupiny rytířů. A mezi těmi rytíři jsem poznal hranatý obličej Maugera: jednoho ze dvou mužů, které jsem nechal hlídat Oswynn, ale ona s ním nebyla…

„Maugere!“ zavolal jsem hlasitě, aby mě slyšel přes řinčení ocele, křik přicházející z tržiště i dusot kopyt.

Vzhlédl a zatáhl za otěže, aby se ke mně natočil. „Tancrede…“ začal.

„Kde je?“ přerušil jsem ho a rozhlížel se, abych se ujistil, že jsem ji nepřehlédl. Ale oči mě neklamaly. Nebyla tam. „Kde je?“

„Je mi to líto,“ vypravil ze sebe. Viděl jsem, jak staženým hrdlem ztěžka polkl.

„Co?“ zíral jsem na něj a pobízel ho, aby pokračoval, ale žaludek se mi sevřel, když otevřel ústa, a já vytušil, co se chystá říct, ač jsem tomu nechtěl věřit. „Kde je?“

Zabořil oči do země. „Je mi to líto,“ zopakoval. „Nepřítel – přepadli nás bez varování, když jsme jeli do pevnosti…“

„Ne,“ zašeptal jsem. Najednou mi byla zima, jako kdyby mi z těla uletěla duše. Slova se mi zasekla v hrdle, v plicích mi nezbyl žádný vzduch. „To není pravda.“ Viděl jsem před sebou její obličej, rozpuštěné černé vlasy, uhrančivé oči, jimiž mne probodávala, když anglicky nadávala.

„Je mi to líto,“ řekl Mauger.

„Ne,“ zopakoval jsem. „Není mrtvá. Není.“ Zíral jsem mu do očí a přál si, aby to potvrdil, ale spatřil jsem v nich jen vinu. Vinu, protože mě zklamal. Chtěl jsem ho za to zklamání udeřit, srazit ho z koně na zem, jenže veškerá síla mě opustila a já bych to nedokázal, i kdybych se o to pokusil.

Za sebou jsem zaslechl Wacův hlas velící k ústupu a od tržiště se rozléhal zvuk rohu a křik všech těch mužů, co jásali, řvali, skandovali a umírali. Kouř kolem mě houstl a černal, vířil mi před obličejem a štípal mě v očích. Jiskry poletovaly vzduchem jako roztroušené hvězdy, na okamžik zazářily, než jejich život jeden po druhém pohasl a pohltila je noc.

Muži mě ve spěchu míjeli na koních i pěšky a já slyšel jejich křik, ale nevěděl jsem, co říkají, jen jsem zkameněle seděl v sedle. Za mnou se blížilo bubnování a já si představil všechny ty Northumbrijce, jak k nám pochodují a v jejich srdcích není nic než vražda…

A věděl jsem i to, že to nebyla Maugerova vina.

Prudce jsem trhl otěžemi, až se Rollo vzepjal, ale už mi to bylo jedno, protože jsem myslel jen na jedno.

„Tancrede!“ zavolal Mauger, ale dělal jsem, že ho neslyším. Otočil jsem se zpátky k cestě mezi domy a tiskl paty co nejsilněji, abych z Rollových nohou vymáčkl poslední zbytky rychlosti.

Tasil jsem meč a zamával jím vysoko nad hlavou. Kouř se pomalu rozptýlil a najednou se na mě bez varování řítili Angličané. Než se stihli dát dohromady a vytvořit štítovou hradbu, vrazil jsem do jejich první řady. Řval jsem a přísahal jim všem smrt a svým ostřím jsem sekal, kosil a máchal, křičel jsem zlostí a řičel jsem beze slov tak, aby můj hlas byl to poslední, co uslyší, než je všechny pošlu do pekel.

Teď už se mnou po boku bojovali další, ale popravdě mi bylo jedno, jestli tam jsou, nebo ne, protože jsem bažil po krvi a nic mě nemohlo zastavit. Zvedl jsem meč, švihl jím přes týl northumbrijské přilby a muž padl pod Rollova kopyta. To už jsem se otáčel, pozvedl zbraň k další ráně a využil její váhy k úderu na štít, než jsem jiného muže sekl špičkou meče po krku a vrazil mu ho pod bradu.

Vedle mě se vzepjal kůň; předníma nohama zahrabal ve vzduchu a ve tmě zazářilo bělmo jeho očí, když mu jeden Angličan zarazil kopí hluboko do břicha. Zvíře sebou divoce zazmítalo, zařičelo bolestí a svého jezdce vyhodilo ze sedla. Srdce se mi zastavilo, protože jsem viděl, že tím jezdcem je Fulcher, ale byl jsem moc daleko, abych mu nějak pomohl. Snažil se dostat na nohy, ale tentýž kopiník obrátil kopí dolů a zarazil jeho hrot Fulcherovým širokým hrudníkem rovnou do srdce.

„Fulchere!“ zakřičel jsem a zaskřípěl zuby. Celou svou sílu jsem vtělil do paže svírající meč a sekal…

Pode mnou se zatřpytila ocel a lýtkem mi projela bolest. Přidržel jsem se Rollova krku a na levém boku jsem ještě dokázal seknout přes hrudník toho, kdo mě zasáhl. Křičel jsem k Bohu a svatým, jak mě bolest začala přemáhat.

„Zpátky,“ ozval se někdo a já si uvědomil, že to je Wacův hlas. Na jeho meči se zableskl oheň, jak s ním sekl po nepříteli. „Zpátky!“

Nějakou dobu mi trvalo, než jsem si uvědomil, že křičí na mě a ne na Angličany. V té chvíli se moje touha po krvi vytratila, ale byl jsem obklopen tolika kopími, že jsem je nedokázal spočítat, a po boku jsem měl jen Wace. Zadíval jsem se doleva a ztuhl jsem ve třmenech, když Gérarda stáhli z koně. Skončil na zemi a Angličané se na něj vrhli s meči, noži a kopími. Bojoval, odrážel rány štítem, až se přiblížil jeden nepřítel, vyšší než ostatní, a sekerou s dlouhým topůrkem mu zasadil ránu do hrudi.

„Jeď,“ zakřičel Wace.

Pot se mi řinul z čela do obličeje a mísil se se slzami. Bylo mi jedno, jestli přežiju, nebo zemřu; toužil jsem jen zničit muže, který zabil Gérarda. Vyrazil jsem dopředu, než stihl zvednout zbraň k další ráně, a otočil jsem jílec meče v ruce, takže jsem ho držel spíš jako dýku. Vytřeštil oči, když mě viděl přijíždět, pustil sekeru a přikrčil se ke straně, ale byl moc pomalý a moc vysoký, a já ho dokázal bodnout. Zarazil jsem mu meč do zad tak prudce, že se tam čepel zasekla a nešla uvolnit. Jílec byl kluzký krví mých nepřátel a mým vlastním potem a cítil jsem, jak mi klouže z ruky. Snažil jsem se ho zachytit, ale prsty nahmátly jen vzduch a pak už jsem viděl, jak meč letí za mě špicí nahoru, a než dopadl na zem, zatřpytil se světlem mnoha pochodní. Zmocnil se mě strach.

Zprava na mě útočila kopí, tak jsem se v sedle zaklonil, dál od nich, i když se na mě zleva tlačil les ocele; neviděl jsem konce nepřátel. Přitiskl jsem se na Rollův krk, držel štít na jeho boku a odrážel přicházející rány. Po obou stranách se zvedaly temné stíny domů.

„Jeď,“ zopakoval Wace po mém odkrytém boku. „Dělej, jeď rychleji!“ Jeho meč se blýskl a jeden nepřítel před námi padl. Já pokračoval dál a dál a dál.

Nakonec jsme jim ujeli a znovu se ocitli na hlavní ulici, ale cesta do pevnosti byla zahrazená a nepřítel proudil uličkami s pochodněmi a meči v rukách a kosil zbytek těch, kteří přežili. Všude ležely mrtvoly a zem byla nasáklá rudou krví. Nad námi, za palisádou, která obklopovala výběžek, hořela hlavní síň; k nebi šlehaly vysoké plameny, proplétaly se mezi sebou a rychle pohlcovaly celou doškovou střechu. Ze severu přicházely poryvy větru.

„Musíme najít pana Roberta,“ vydechl jsem a rukou si přejel přes obličej, jako kdybych tak mohl zaplašit všechno, co jsem před sebou viděl. Nohou mi projel nový záchvěv bolesti, ale nevšímal jsem si ho. „A musíme najít Euda.“

„Teď ne,“ namítl Wace, vytrhl mi z rukou otěže a táhl Rolla pryč, k řece a mostu. Ale nepřítel nás zahlédl a rozběhl se k nám, protože vycítil další krev. Seděl jsem v sedle jako zkamenělý, celé tělo jsem měl ochromené, jen jsem na ně zíral a sotva věřil, že se to děje doopravdy. Neměl jsem meč, můj štít byl naštípnutý, kůň pode mnou polomrtvý a já jsem věděl, že všechno je ztraceno.

„Jeď,“ přikázal Wace a pobídl svého koně dolů ze svahu směrem k mostu.

Ohlédl jsem se na město, na hordy Angličanů, kteří nás pronásledovali, na těch pár Normanů v dálce, kteří dál zoufale bojovali. Slyšel jsem křik přicházející z pevnosti, skřípění mečů o zbroj, vítězný řev nepřítele a bojové hřmění hlasitější, než jsem kdy zažil. Přede mnou se valil oblak kouře, bránil mi ve výhledu, až jsem se nakonec otočil a vydal se za Wacem, který cválal dolů k řece. Když jsme přejížděli most nad chladnou černou vodou, dusot kopyt zněl na kamenech dutě.

„Jeď,“ pobídl jsem Rolla.

Křik mi zněl stále v uších, ale neohlédl jsem se. Stoupali jsme mezi stromy a já jen sledoval, kudy kráčí můj unavený kůň. Znovu na nás začalo pršet a s přibývajícími kapkami počaly zvuky z města slábnout.

„Jeď,“ zašeptal jsem jen pro sebe. Voda mi crčela z nánosníku, protékala zbrojí na tuniku, a jak jsme se dostávali hlouběji do lesa, noc byla stále temnější.

Kapitola čtvrtá

Zastavili jsme až za svítání. Lesy byly husté, svahy příkré a stezky zrádné, ale přesto jsme jeli dál. Čím větší vzdálenost byla mezi námi a nepřítelem, tím lépe. Nevěděl jsem, jestli třeba nepošlou jezdce, aby pronásledovali ty, kteří uprchli, a ani jsem netoužil po tom to zjišťovat.

Celé nebe se zatáhlo; nebyl vidět měsíc ani hvězdy. Pořád pršelo, kapky se mi odrážely od přilby. Pod zbrojí jsem byl promočený na kost a tunika, drátěná košile i kalhoty se mi lepily na kůži, kde se voda mísila s potem. Lýtko jsem měl v jednom ohni a každý poryv větru mi narážel do zad jako kopí. Plášť mi neskýtal žádnou ochranu, těžce kolem mě visel nasáklý krví mých nepřátel a nejspíš i tou mojí; to jsem nedokázal rozeznat a popravdě mi to bylo jedno. Na ničem nezáleželo, protože bitvu jsme prohráli a Oswynn byla mrtvá.

Kéž bych ji byl neopustil. Měl jsem zůstat nebo ji vzít s námi, protože pak by byla v bezpečí. Když jsem odjížděl, abych se připojil k ostatním, ani jsem se neohlédl. Ale tehdy jsem nemohl vědět, že ji tam nechávám napospas smrti.

Pořád jsem si říkal, že jsem to nemohl vědět, opakoval jsem ta slova v duchu stále dokola. Nemohl jsem to vědět.

Cítil jsem, jak se mi do očí derou slzy, ale snažil jsem se je zadržet. Měl jsem ji nechat na jihu. Přivedl jsem ji na tohle Bohem zapomenuté místo a pak jsem ji zklamal, stejně jako jsem zklamal Fulchera a Gérarda. Ty dva jsem znal dlouhé roky; společně jsme toho přežili tolik, mimo bitevní pole i na něm.

Zavřel jsem oči. Gérard, Fulcher, Oswynn: všichni teď byli mrtví. A zabil jsem je já svou hloupostí.

Polkl jsem, přejel si rukou přes oči a setřel slzy, které se mi hromadily v koutcích. Přemýšlel jsem, co se stalo s Eudem a Maugerem, Ivem a Hedem a vůbec s celým zbytkem mého conroi, a modlil jsem se, aby se i jim podařilo uniknout a aby byli oni i pan Robert v bezpečí.

Rollo byl vyčerpaný. Každý jeho krok mi připadal pomalejší, každý nádech namáhavější než ten předchozí. Věděl jsem, jak se cítí. I mně padala víčka, ruce a nohy jsem měl znavené, ale bylo jasné, že musíme jet dál. Několikrát jsem v dálce zaslechl válečný roh, dlouze a hluboce prořízl noc, ale zda patřil jim, nebo nám, jsem neuměl rozpoznat. Dokázal jsem jen pokračovat, pobízel jsem Rolla, patami ho popoháněl pokaždé, když zpomalil.

Přede mnou se mezi stromy proplétal Wace. Ve tmě bylo obtížné sledovat stezky zvěře, větvily se, o něco dál se dělily znovu a často se zdálo, že se vrací zpátky. Lépe vyšlapané cesty jsme opustili, což znamenalo, že pokud nás nepřítel pronásledoval, byla menší pravděpodobnost, že nás dostihne. Ale nebyl jsem si jistý, jestli vůbec jedeme správným směrem; lesy vypadaly stále stejně, ať jsem se otočil na jakoukoli stranu. Věděli jsme jen to, že předtím vanul vítr ze severu, proto jsme se snažili, aby se nám co nejvíc opíral do zad, a my tak mířili na jih směrem k Eoferwicu.

Pokud se z Dunholmu podařilo dostat i některým dalším, najdeme je tam. Město Eoferwic jsme dobyli předchozí léto, vyrvali jsme ho Angličanům a od té doby bylo svěřeno do správy Guillaumu Maletovi, jednomu z nejmocnějších pánů Normandie, kterého si velice vážil i král. Ale město bylo vzdálené nejméně tři dny jízdy a pro nás spíš víc, protože jsme se v krajině nevyznali a nejeli jsme po hlavních cestách. Stará římská silnice, pokud bychom ji našli, by byla nebezpečná, i když jistě rychlejší. Právě tou jsme sem napochodovali – armáda téměř dvou tisíc mužů pod velením pana Roberta. Přemýšlel jsem, co z té armády zbylo teď.

Zakrátko jsme dorazili na mýtinu, kde kdysi stál velký dub, ale teď ležel padlý: snad oběť nedávného větru. Na jednom konci se na zemi rozprostíraly jeho rozštípané větve a na druhém visely kořeny plné hlíny nad jámou, odkud byly vyrvány ze země.

Někde v dálce se ozval výkřik. Ztuhl jsem a zastavil Rolla. Otočil jsem se celý napjatý a sáhl jsem po jílci meče, než jsem si uvědomil, že ho nemám. Hlas k nám dolehl zprava, ale mezi stromy jsem nic neviděl. Podíval jsem se na Wace, ale zdálo se, že nic neslyšel, protože jel dál.

„Waci,“ zavolal jsem tiše.

Zarazil koně. V očích se mu objevil netrpělivý výraz, ale on neměl skoro nikdy s nikým trpělivost. Čelisti měl sevřené, spuštěný nákrčník mu visel po straně kápě.

„Co?“ chtěl vědět.

„Někoho jsem zaslechl,“ řekl jsem a pokynul směrem, odkud se ozval výkřik.

Zvážněl a pohledem zapátral mezi stromy. Kolem nás dál šuměl déšť, ale jinak bylo ticho.

„Spletl ses,“ prohlásil a pobídl svého koně kupředu.

Jenže pak se tytéž hlasy ozvaly znovu, byly nejméně dva a volaly na sebe slova, kterým jsem nerozuměl, ale zněly jako angličtina. Rozhodně nebyly daleko; nanejvýš pár stovek kroků, spíš míň: zvuk se v lese nenese moc daleko. Že by sledovali naši stezku?

Wace se na mě ohlédl přes rameno a bezpochyby myslel na totéž. „Pojeď,“ vyzval mě a zamířil na druhou stranu mýtiny. Stezka, které jsme se drželi, se tu stáčela k východu, zpátky k řece Wiire, ale on se vydal na západ, do nitra lesa.

Stiskl jsem paty, Rollo vyrazil a rychle přešel do klusu. Poplácal jsem ho z boku po krku. Tuhle noc už měl hodně za sebou, ale odpočinout si ještě nemohl.

Nechali jsme mýtinu za zády a zajeli mezi stromy. Na zemi ležela vrstva listí a jehličí z borovic, která tlumila zvuky koňských kopyt. Větve mi několikrát poškrábaly zraněné lýtko. Zamrkal jsem bolestí, ale nemohl jsem se tím zaobírat, protože bylo třeba jet stále dál.

Znovu jsem za námi uslyšel tytéž hlasy, smály se a volaly na sebe. Ohlédl jsem se a zprvu jsem stěží něco rozeznal, ale pak jsem zahlédl padlý dub a vedle něj temné postavy na koních. Celkem tři. Se zatajeným dechem jsem je sledoval, nechtěl jsem vydat jediný zvuk, který by nás mohl prozradit. Sesedli, pořád se bavili a potáceli se po mýtině. Jeden z nich se dal do zpěvu, další se k němu přidal a pak začali opilecky tancovat.

„Sige!“ křičeli téměř jednohlasně, ale jestli to bylo určené nám a měli jsme to slyšet, to jsem netušil. „God us sige forgeaf!“

Uvědomil jsem si, že Wace už je kus přede mnou, a znovu jsem vyrazil, abych ho dohnal. Pod Rollovými kopyty praskaly větvičky a já doufal, že nás neuslyší, ale smích a zpěv pokračovaly, což jsem bral jako dobré znamení. Jak jsme se přibližovali k vrcholu stoupání, křik postupně slábl, a když jsem se znovu ohlédl, žádnou z postav jsem neviděl.



Tu noc jsme už na nepřítele nenarazili a za to jsem děkoval Bohu. Několikrát si jeden z nás myslel, že zaslechl nějaký zvuk, ale to mohlo být zvíře nebo vítr ve větvích borovic, protože jsme nikdy nic nezahlédli.

Chvíli jsme pokračovali na západ, dokud mezi námi a Angličany nebyla dostatečná vzdálenost, abychom se cítili v bezpečí. Pak jsme se znovu stočili na jih nebo alespoň tam, kde jsme jih tušili. Bylo čím dál obtížnější se orientovat; vítr utichal a bez měsíce a hvězd, které by nás vedly, jsme mohli jen jet dál a doufat ve štěstí.

Zanedlouho jsme znovu dorazili na břeh řeky, což byla jistě Wiire. Voda se hnala rychle a byla černá jako noc, valila se a pěnila přes balvany tak rozeklané, že mi připadaly jako zuby nějaké obrovské příšery. Nebylo možné ji přebrodit. Neměli jsme tedy na výběr a museli jsme pokračovat vzhůru proti proudu a zároveň se držet co nejvíc u stromů, kdyby se někdo díval z protějšího břehu.

První most, který jsme minuli, byl v ruinách, zbyly z něj jen dva kamenné pilíře; další jsme našli v lepším stavu, ale krajina na druhé straně byla otevřená a i ve tmě nám připadalo, že bude lepší zůstat v skrytu stromů. Uplynula asi tak hodina a možná víc, než jsme konečně narazili na most, který jsme mohli přejet. Za ním se na druhém břehu rozkládal les a zdálo se, že je ještě hustší, jestli to vůbec bylo možné. Země se tu prudce zvedala, stezky byly kluzké, plné bláta a volných kamenů. Museli jsme proto sesednout a vyvést koně nahoru, jinak bychom riskovali pád a náš i jejich krk.

Potácel jsem se vzhůru za Wacem, noha mě totiž s každým krokem bolela víc a víc. Ale věděl jsem, že když zastavím, abych si odpočinul, nebudu chtít jet dál, a tak jsem se přinutil pokračovat a snažil se přenášet váhu na zdravou nohu. Za mnou trpělivě stoupal Rollo, hlavu nízko skloněnou. Vlekl jsem se dál, soustředil jsem se na to, jak kladu jednu nohu před druhou, a sotva jsem se odvážil podívat k vrcholu, ale netrvalo dlouho a zase jsem zůstal pozadu.

„Nezastavuj,“ zavolal na mě Wace. Byl asi dvacet kroků přede mnou, už blízko vrcholu kopce. „Musíme jet dál.“

„To ta moje noha,“ řekl jsem a zmučeně stáhl obličej, jak ranou projela další vlna bolesti.

Nechal koně stát a vydal se dolů po stezce. Dával při tom dobrý pozor na množství kořenů a kamenů vykukujících ze země.

„To jsem si neuvědomil,“ omluvil se, když došel až ke mně. „Je to zlé?“

„Nevím,“ potřásl jsem hlavou. „Zasáhli mě v bitvě. Na koni mi to nepřipadalo tak hrozné.“

Poklekl, aby ránu prohlédl. Sledoval jsem výraz jeho obličeje, jenže ten mi nic neprozradil. „Není tu vidět,“ prohlásil. „Ale tady zastavit nemůžeme. Na vrchol už to není daleko. Pak znovu nasedneme.“

Položil mi ruku kolem zad a chytil mě v podpaží, aby mi pomohl vykulhat do kopce. Zatímco jsem popadal dech, vrátil se pro Rolla. Čekal jsem a studoval oblohu, která se začínala rozjasňovat. Déšť ustával, už jen mrholilo.

Brzy jsme se vrátili do sedel. Ač jsme se dostali daleko, nemohli jsme si dovolit zastávku, a tak jsme dál jeli tmou, hodinu za hodinou. Skoro jsem si začínal myslet, že noc nikdy neskončí, když nebe konečně začalo světlat, na horizontu vykoukly první paprsky slunce a my se ocitli na vrcholu hřebenu, kde končil les. Jižně se rozkládala otevřená krajina, široká a rovná, kam jsem až dohlédl, ale na horizontu teď mizela v oparu. V dálce stoupal kouř z nějaké farmy; maličká černá tečka na pláni: jediná známka života.

„Tady bychom si měli odpočinout,“ navrhl jsem. „Je to tu chráněné a každého uvidíme přijíždět.“

„Z jihu snad,“ odpověděl Wace a dál se tvářil přísně. „Já se obávám těch, co přijdou ze severu.“

Ale neměli jsme moc na výběr, protože koně byli vyčerpaní; hnali jsme je z bitvy celou cestu a určitě by už daleko nedošli, i kdybychom chtěli pokračovat. A únavu odrážely i Wacovy oči – to zdravé i to druhé – a stejně tak jsem ji ve svých pociťoval i já.

Znedaleka se ozýval zurčící potůček, tak jsme k němu dovedli koně. Odsedlali jsme je a nechali napít, než jsme uvázali otěže k jedné blízké bříze, kde pro ně bylo kolem dost trávy; i když pokud se aspoň trochu cítili jako já, neměli hlad.

Lehl jsem si na měkkou půdu a snažil se nevnímat bolest. Poryv větru rozšuměl větve. Otřásl jsem se a přitáhl si plášť víc k tělu, i když moc ochrany neskýtal. Ještě předminulou noc jsem sdílel stan s Oswynn, cítil teplo jejího objetí, hebkost jejího doteku a všechno bylo tak, jak má být.

Vítr znovu zaskučel. Zavřel jsem oči a spatřil jsem před sebou její tvář, a jak jsem tak ležel na vlhké zemi, konečně mi začaly téct slzy. Vzlykal jsem, lapal po dechu, kterého se mi v hrudi nedostávalo, svíralo se mi srdce, mysl mi plnily myšlenky na ni a já si pořád dokola opakoval: nemohl jsem to vědět.

Ale nepomohlo to. Protože byla mrtvá a já ji zabil.



Potom jsem usnul, určitě ale ne na dlouho. Když jsem se totiž vzbudil, slunce ještě nevystoupalo na obloze nejvýš, přesto mě svou září téměř oslepovalo. Kolem štěbetali v korunách stromů ptáci a v dálce jsem slyšel bečení ovcí. Jinovatka už roztála a pláně se teď skládaly ze zelených a hnědých kusů země. Oči mě pálily a v hlavě jsem cítil tupou bolest. Chvíli jsem nehnutě ležel, nevěděl jsem, kde jsem, až mi náhle všechno došlo.

Zamrkal jsem a zkusil se posadit, ale hned jsem toho zalitoval, protože mi nohou projela ostrá bolest, až jsem nahlas zaklel. Kolem nebyl nikdo, kdo by mě slyšel. Wace jsem nikde neviděl, ale byl tu jeho štít. Jestřáb pana Roberta vypadal, že zažil lepší časy; táhlo se přes něj několik dlouhých škrábanců, které bude třeba přebarvit. Nicméně byl v lepší kondici než můj, jenž spočíval vedle mě. Ten měl horní okraj rozražený, kožené pásky kolem okrajů odsekané, dřevěné laťky popraskané. Už dlouho nevydrží.

Wacův kůň tu byl taky, což znamenalo, že se jeho pán nemohl vydat daleko. Pozoroval jsem zvíře a jeho oči můj pohled opětovaly. Zadíval jsem se na hnědočervenou srst, která se mu třpytila v slunečních paprscích, jež se prodíraly větvemi. Vedle něj ležel na boku Rollo a spal.

Pohnul jsem se a pokusil se najít pohodlnější polohu. Stále jsem měl na sobě kroužkovou košili a kalhoty, ale přilbu jsem měl sundanou. Odpočívat ve zbroji není nikdy snadné, ale nechtěl jsem být nepřipravený, kdyby nás náhle zaskočil nepřítel.

V noze mi tepalo ještě hůř než před pár hodinami. Sklonil jsem se a viděl, co mi předtím uniklo: úder se vyhnul drátěným kalhotám, meč rozsekl pásky na lýtkách i nohavici, na níž byla temně rudá skvrna. Pod ní byla samotná rána dlouhá asi jako ruka. Začínala kousek nad kotníkem a končila pod kolenem. Zlehka jsem se jí dotkl a jen zamrkal nad citlivostí masa. Prsty mi umazala krev. Rána ale nevypadala hluboká – ať mě zasáhlo cokoli, kůží projela jen špička – a za to jsem byl vděčný. Přesto to bylo vážné zranění.

Za sebou jsem zaslechl cinkot zbroje, hned jsem se otočil a uviděl z lesa vycházet Wace. V ruce nesl kožený měch.

„Jsi vzhůru,“ prohodil.

Nejspíš si vůbec neodpočinul; oči měl rudé stejně jako za úsvitu. „Spal jsi?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou a hodil mi měch; byl těžší, než jsem čekal, a málem mi vyklouzl. „Jeden z nás musel držet stráž,“ prohlásil. „Vypadalo to, že si potřebuješ odpočinout víc než já.“

Vytáhl jsem zátku a zvedl měch k ústům. Málem jsem se ledově studenou vodou zadusil, stékala mi po bradě, rozstříkla se mi po plášti a zbroji, ale nedbal jsem na to. Byla to první tekutina, která po dlouhé době svlažila mé rty, a já dychtivě pil.

Podal jsem mu měch, ale zavrtěl hlavou, tak jsem ho odložil vedle sebe a začal jsem si sundávat kroužkové kalhoty. Měl jsem je připevněné k opasku koženými řemínky, které jsem musel rozvázat, než jsem se pustil do nepřeseknutých šňůrek na nohou. Když jsem skončil, vyhrnul jsem si nohavici ke kolenu, začal jsem na ránu stříkat vodu z měchu a dusil v sobě prudkou bodavou bolest. Jako mladík jsem strávil několik let v klášteře, kde mě bratr ošetřovatel naučil, jak je důležité udržet ránu čistou.

Byl to tichý, starý muž, jak jsem si vzpomínal, se střapatými sněhobílými vlasy kolem tonzury a smutkem v očích, které vypovídaly o mnohém utrpení, jehož byl svědkem, ale o kterém nikdy nemluvil. Ze všech tamních mnichů byl jedním z mála, které jsem měl rád, a jen jeho učení mi utkvělo v mysli. Během let mi nejspíš několikrát zachránilo život.

Utřel jsem napůl zaschlou krev na lýtku a odhalil velkou rudou ránu, širokou asi jako polovina nehtu.

Wace se prudce nadechl. „To nevypadá dobře.“

„Vypadá to hůř, než se cítím,“ řekl jsem, ač jsem si nebyl jistý upřímností svých slov. Polkl jsem a změnil téma. „Kde myslíš, že jsme?“

„Krátce před svítáním jsme minuli vesnici,“ odpověděl a stále hleděl na ránu. „Jestli to byl Alclit, je jisté, že nejsme daleko od staré cesty.“

Alclit bylo jedno z míst, kudy jsme při našem pochodu prošli; dozvěděli jsme se jméno poté, co naši zvědové zajali jednu z rodin pokoušejících se uprchnout. Utíkali mezi posledními; většina ostatních už byla pryč, zmizeli do kopců a lesů. Vybavily se mi slzy ženy i vyděšené mlčení jejího manžela. Hlavně jsem si ale vzpomněl na vyvalené nechápající oči dětí, příliš vystrašených, aby něco řekly nebo jen plakaly. Jakmile nám prozradili, co jsme potřebovali vědět, pan Robert je všechny pustil, dokonce jim dal koně a zásoby, aby mohli jet před námi a povědět svým krajanům, jak velká a silná je naše armáda, protože doufal, že se vzdají bez boje. Ani jsme nepomysleli na to, že už na nás čekají jako smečka vlků připravená přepadnout ze zálohy svou kořist. Nikdo z nás to netušil.

Wace vzhlédl přes pole k jihu. „Přiznám se, že tu krajinu nepoznávám.“

„Já taky ne.“ Vytáhl jsem nůž z pochvy a začal odřezávat pruh látky z okraje svého pláště. Vlna byla silná, ale můj nůž ostrý, a brzy jsem oddělil dost, abych pruh pevně ovinul kolem lýtka a pokusil se ránu uzavřít. Nic jiného jsem udělat nemohl, přinejmenším než se dostaneme zpátky do Eoferwicu. Ještě že jsme měli koně, protože bych nedošel daleko, aniž by se rána rozcenila ještě víc.

„Zkusím si trochu odpočinout, jestli ti to nevadí,“ řekl Wace.

„Budu hlídat,“ kývl jsem. Wace zatím přešlapoval a zkoušel nohama zem, aby našel co nejmíň vlhké místo. Pak si lehl obličejem od slunce a plášť si přes sebe přehodil jako přikrývku. Když jsem se na něj za okamžik podíval, spal jako dřevo.

Posadil jsem se tak, abych se zády opíral o břízu, a dopoledne pomalu ubíhalo. Únava mě stále přemáhala, ale i kdybych nedržel stráž, nedokázal bych usnout. Vítr se utišil; větve nad mou hlavou se ani nepohnuly. Na nebi se začaly kupit mraky a zem se skládala ze světlých a tmavých ploch.

Z lesa se ozvalo zacinkání koňského postroje a já se napřímil. Podíval jsem se na Wace, ale pořád spal. Dloubl jsem ho do boku a on se s úlekem probudil. Ruka mu rovnou zajela k pochvě a šátrala po jílci meče.

„Někdo se blíží,“ zašeptal jsem.

Zadíval se na mě a zarazil se. Oči měl doširoka otevřené, podlité krví, a až po chvíli se mu v nich objevilo pochopení. Vyškrábal se na nohy. „Odkud?“

Vstal jsem, a to moc rychle: lýtkem mi projel oheň a já zavrávoral, ale dokázal jsem se na nohou udržet. Mávl jsem zpátky na cestu. Znělo to jako jeden jezdec, ale nebyl jsem si jistý. Naši koně byli asi o dvacet kroků dál, zůstali nedaleko v lese skryti před pohledy z plání pod námi. Doběhli bychom k nim dřív, než by nás nepřítel zaskočil, ale určitě by si nás všiml, kdybychom se pokusili dostat pryč.

Napůl jsem běžel, napůl kulhal a sledoval Wace ke zvířatům. Oba koně už byli vzhůru, ale nezdálo se, že by vycítili nějaké nebezpečí. Dorazili jsme právě včas, protože jsem najednou zaslechl zvuk kopyt a za okamžik se objevil jezdec. Byl jen jeden, jeho kůň kráčel pomalu, jak mu jeho pán vybíral cestu mezi stromy.

Mezi námi a stezkou byla vyvýšenina a my se za ni schovali. Pokud se jezdec nepodívá naším směrem, koně nezahlédne a my budeme v bezpečí. Ale pak mě napadlo, co když už to udělal? Byli jsme dva proti jednomu, a pokud za ním nejeli jeho přátelé, měli bychom vyhrát, kdyby došlo k boji.

Muž byl vysoký, s dlouhými končetinami, přes svěšená ramena měl přehozený hnědý plášť a na hlavě přilbu. V tu chvíli se slunce prodralo mraky a Wace se přikrčil, aby byl co nejvíc z dohledu, ale vtom jsem zahlédl obličej jezdce a hned jsem se zaradoval.

„To je Eudo,“ usmál jsem se na Wace, postavil se, zamával a zavolal: „Eudo!“

Jezdec se zarazil. Pátral očima kolem sebe, až mě konečně uviděl, jak k němu klopýtám listím a větvemi. Ve vlasech měl bláto, na hubeném obličeji škrábance a oči zarudlé únavou, ale byl to rozhodně on.

„Tancrede?“ vypravil ze sebe, jako kdyby tomu nemohl uvěřit. Sklouzl ze sedla, rozesmál se, vzal mě do náručí a objal mě jako bratra. „Tys vyvázl živý.“

„My oba,“ řekl jsem a ukázal na Wace, který nebyl daleko za mnou.

„Waci!“ zvolal Eudo.

„Rád tě vidím,“ usmíval se Wace.

„Já vás taky,“ odpověděl Eudo. Zdálo se mi, že má zvlhlé oči, když ode mě odstoupil. „Nevěřil jsem, že vás ještě někdy spatřím – po tom, co se stalo…“

Nedokázal však větu dokončit, protože mu najednou začaly tryskat slzy.

„Co ostatní?“ zeptal jsem se a sledoval stezku, jestli nezahlédnu někoho z našeho conroi. „Jedou za tebou další? Mauger, Ivo, Hedo?“

Potřásl hlavou. „Nevím,“ odpověděl. „Opravdu nevím.“

„A pan Robert?“ chtěl vědět Wace. „Co pan Robert?“

Eudo na něj jen zíral, pak stočil pohled na mě a pusu měl přitom otevřenou. Pod očima se mu rýsovaly temné kruhy. Slunce zahalil mrak; ze severu zadul vítr a slyšel jsem, jak se stromy kolem nás chvějí.

„Pan Robert…“ zašeptal. Hlas se mu třásl a najednou se zdál vzdálený, jako by mu nepatřil. „Pan Robert je mrtvý.“

Kapitola pátá

Zíral jsem na Euda a sotva chápal, co říká. Nemohla to být pravda. Jen před pár hodinami jsem byl s Robertem na náměstí v Dunholmu. Mluvil jsem s ním. Stiskli jsme si ruce.

V mysli mi vířily představy. Zdálo se mi, že jsem lapený v nějakém děsivém snu a zoufale se potřebuju probudit, ale pochopitelně to nešlo.

Nejdřív Oswynn, teď pan Robert. Muž, kterému jsem sloužil půl života, tedy co jsem se v mládí prvně chopil zbraně. Vybavil se mi výraz nevyřčeného zoufalství na jeho obličeji, když mě posílal pryč z náměstí v Dunholmu. A ty oči jsem spatřil znovu, prázdné a ztracené, jako kdyby věděl, že porážka je nadosah, že jeho vlastní konec je blízko.

Byl bych rád řekl, že se mi slova zasekla v hrdle, ale byla by to lež, protože popravdě pro takové chvíle slova neexistují. V ústech mi vyschlo a v plících se mi nedostávalo vzduchu. Cítil jsem, že si sedám na zem, ač jsem si nedokázal uvědomit, že bych svému tělu vydal takový pokyn. Čekal jsem, že mi potečou slzy, ale kupodivu se tak nestalo, ani jsem je nedokázal vyvolat. Místo toho jsem se cítil otupěle. Bylo toho na mě příliš.

Zasvětil jsem svůj život službě panu Robertovi. Slavnostní přísahou jsem přislíbil svůj meč a štít jeho obraně. Stále jsem si pamatoval to jarní ráno v Commines před mnoha lety: bylo jasné a teplé, v sadu kvetly jabloně a ve vánku byla cítit půda. Právě toho rána jsem složil přísahu a on mě přijal mezi rytíře své družiny. Nedlouho předtím přijal Euda a Wace do svého conroi, do svého nejužšího okruhu mužů. A teď se ten slib zhroutil; přísahu, kterou jsem mu byl zavázán, jsem zradil. Nebyl jsem u něj, abych ho ochránil, a on byl teď mrtvý.

Wace měl hlavu skrytou v dlaních, obličej rudý a plakal, zatímco Eudo si sedl na kámen a mlčky hleděl do země. Nevzpomínal jsem si, že bych ty dva někdy takhle viděl.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Co na tom záleží?“ ozval se Wace a mezi jeho slzami se v očích zableskl hněv.

„Chci to vědět,“ odpověděl jsem.

Eudo si rukou otřel obličej. „Zahlédl jsem vše jen z dálky,“ začal. „Vzpomínáš si, jak mě od tebe oddělili?“

Na to jsem si pamatoval. Vlastně naposledy jsem ho viděl, když srazil toho théna s pozlaceným mečem. Potom už zavládl zmatek. Nepamatoval jsem si, kdo byl se mnou, když jsme šli Wacovi na pomoc, jenom to, že právě tehdy se bitva obrátila proti nám.

„Nevěděl jsem, kde jste,“ pokračoval Eudo, „ale slyšel jsem rohy troubící k ústupu z náměstí, viděl jsem naše praporce, jak míří zpátky k pevnosti. Angličani se tlačili do kopce; bojovalo se v každé uličce. Přidal jsem se k jinému conroi a všichni jsme se snažili prorazit jejich řady, abychom se spojili se zbytkem armády, ale nepřátel bylo moc a my je dokázali jen zdržet.“

Sklopil hlavu k zemi a zavřel oči. „Podíval jsem se k pevnosti a viděl, že praporec s jestřábem tlačí zpátky. Angličani prolomili bránu. Roberta úplně obklíčili, velkou síň měl za sebou. Ustoupil dovnitř, to bylo jediné místo, které zbývalo…“

Zakryl si obličej rukama a já viděl, že se třese.

„Co?“ zeptal jsem se.

Podíval se na Wace a pak na mě, oči plné omluv. „Pak budovu zapálili. Vzplála hrozně rychle; nemohl se dostat ven.“ Znovu sklopil hlavu. „Potom jsem utekl. Všude umírali muži; Angličani zvítězili. Už nebylo za co bojovat.“

Tehdy jsem si vybavil, že i já jsem viděl hlavní síň v plamenech, oheň se šířil po došcích a k nebi stoupal hustý černý kouř. V té chvíli mi nic nedošlo; že by tam mohl být pan Robert, mi vůbec nepřišlo na mysl. Ale Eudo měl jistě lepší výhled. Viděl, jak se všechno seběhlo, ale nemohl udělat nic, čím by to zarazil.

Nevím, jak dlouho jsme tam zůstali. Nic víc jsme neřekli, jen jsme tam seděli s hlavami skloněnými, sklíčeni smutkem. Obloha nad námi zešedla a zčernala. Vypadalo to, že nás čeká další déšť.

„Pojďte,“ vybídl nás nakonec Wace a vstal. „Zmizíme z cesty.“

Zavedli jsme Euda s koněm tam, kde jsme přivázali naše zvířata. Pokynul jsem mu, aby šel přede mnou, a s úsilím jsem se vydal za ním. Noha mě při chůzi strašlivě bolela, zdála se horší, než když jsem se vzbudil.

„Jsi zraněný,“ ozval se Eudo, když si všiml, že kulhám. Stočil pohled dolů k mému lýtku, ke kalhotám s krvavou skvrnou a provizorní bandáží, kterou jsem si udělal.

„Není to tak zlé,“ prohlásil jsem a proti své vůli jsem se zašklebil. „Vydržím to, než se dostaneme do Eoferwicu.“

V jeho očích jsem spatřil pochybnosti, ale nic neřekl. Usadili jsme se za vyvýšeným terénem blízko našich koní. Eudo našel v kapse pláště pár ořechů a vlhký chléb, a tak jsme si to rozdělili. Bylo to jediné jídlo, co jsme měli.

„Ve dne bychom se měli skrývat a jet v noci,“ prohlásil Wace, když jsme všichni dojedli. „Pokud je nepřítel stále na pochodu, tak nás hůř zahlédne.“

Souhlasně jsem přikývl. S trochou štěstí se do Eoferwicu dostaneme za pár nocí. Jen jsem doufal, že se za tu dobu moje zranění nezhorší.

Potom jsme si postupně brali hlídku, zatímco zbývající dva spali. Protože jsem si už dopoledne odpočinul, nabídl jsem se, že začnu, a ani Eudo, ani Wace neprotestovali. Víčka jsem měl těžká, ale věděl jsem, že spát nedokážu; bál jsem se, co by mi přinesly sny.

Myslel jsem na den, kdy jsem se seznámil s panem Robertem. On byl tak starý jako já teď a já byl jen kluk čtrnácti jar. Nebylo to dlouho poté, co jsem opustil klášter – nanejvýš pár dnů – putoval jsem neznámo kam, svobodný, ale hladový a sám. Věděl jsem jen to, že se nikdy nechci vrátit.

Vybavil jsem si, že tehdy už bylo horké léto, ač byl stále ještě červen. Déle jak den jsem nenarazil na žádný pramen a ze všech potůčků zbyla jen vyschlá koryta. Kde to šlo, držel jsem se v lesích, protože mě chránily před žhnoucím sluncem; a jak večer postupoval, najednou jsem dorazil ke kroutící se řece, o níž jsem se později dozvěděl, že se jmenuje Cosnonis a vyznačuje hranici mezi Bretaní a Normandií. Mezi břehem a krajem lesa stála kolem ohně spousta stanů a vedle nich cvičilo půl tuctu mužů s meči a štíty. Předváděli obratné výpady, včas každou ránu kryli, přikrčili se a obrátili, než znovu zaútočili.

Ostří jejich zbraní se ve večerním slunci zářivě blyštěla, při každém střetu se rozléhalo zvonění kovu. Schoval jsem se za keř a nějakou dobu jsem je jen sledoval, až jsem skoro zapomněl na svou žízeň a prázdný žaludek. Nikdy jsem nic podobného neviděl. Bylo to jako tanec: každý pohyb, každý švih, každé odražení byly pečlivě promyšlené, a přesto zároveň působily instinktivně.

Nakonec ale hlad zvítězil a já si uvědomil, že pokud se tu tihle muži chystají přenocovat, určitě mají jídlo. Vrátil jsem se mezi stromy a zezadu obešel jejich tábor. U ohně seděli další, podávali si chléb a mluvili řečí, která zněla jako francouzština, jazyk, který jsem tehdy uměl jen zpola. Všichni měli vousy a dlouhé vlasy, což mě trochu zarazilo, protože jsem strávil dlouhou dobu ve společnosti mnichů, kteří měli hladce vyholené brady a na hlavě nosili tonzuru. Jeden z přítomných měl oblečenou drátěnou košili, vycíděnou, až se leskla, a na prstech stříbrné prsteny. To je jistě jejich pán, pomyslel jsem si. Přes kolena měl položený štít, který používal jako stůl na jídlo; byl na něm namalovaný černý jestřáb v bílém poli.

Kdybych býval uvažoval jasněji, bylo by mi došlo, že to jsou bojovníci – muži, kterým není radno křížit cestu. Ale v té chvíli mě zajímal jen můj žaludek a vzduchem se nesla vůně pečeného masa. A tak jsem opatrně, abych nezavrávoral nebo nešlápl na nějaké větvičky, postupoval vpřed. Jeden stan na druhé straně tábora stál trošičku dál od ostatních a ten jsem si vybral za svůj cíl.

U řeky mezi sebou bojovala hrstka chlapců s dřevěnými meči a proutěnými štíty. Vypadali stejně staří jako já, nebo snad o trošku starší – z takové dálky se to dalo těžko poznat. Jeden, vyšší než ostatní, jako by sám odrážel dva další. Nevěnoval jsem jim pozornost, připadalo mi, že jsou příliš zaujatí tím, co dělají, aby si mě všimli. Držel jsem se u země, pátral kolem sebe očima, abych se ujistil, že mě žádný z mužů od ohně nezahlédl, a vykradl jsem se z úkrytu stromů směrem ke stanu. Byl vyrobený z několika sešitých kůží natažených na dřevěných tyčích a byl nejspíš dost velký, aby se do něj pohodlně vešli dva muži. Z chlopní, které tvořily vstup, visely kožené řemínky, ale nebyly zavázané, tak jsem vklouzl dovnitř.

Jako první mě zarazilo horko a hned nato temnota. Šátral jsem kolem sebe, než si moje oči přivykly, a hledal něco, co bych mohl sníst nebo vypít. Na trávě jsem rozpoznal rozložené plátěné přikrývky; na jednom konci sloužila jako polštář srolovaná tunika. Vedle ní ležel váček se stříbrnými mincemi. Pár jsem si jich strčil do kapsy, protože by se mi později mohly hodit, a pak jsem v koutě zahlédl koženou lahev. Bez přemýšlení jsem odstranil zátku a začal lokat, ale hned jsem vyprsknul a rozesel všude kolem sebe červené kapičky. Místo vody jsem našel víno a bylo mnohem silnější, než jaké jsem kdy okusil.

Zavřel jsem lahev, rychle ji vrátil na místo a doufal, že jsem nenadělal moc hluku. Stejně už tam nebylo nic, co by bylo k užitku; musel jsem zkusit jiný stan. Otočil jsem se k odchodu, ale v té chvíli se chlopně odhrnuly a stan zalilo večerní světlo. Přede mnou se tyčila temná postava. Slunce stálo za ní, oslňovalo mě svým jasem a já si zaclonil oči. Byl to ten vysoký kluk, kterého jsem viděl u řeky.

„Kdo jsi?“ zeptal se francouzsky a přimhouřil oči. Vlasy měl tmavé, krátce střižené na temeni a oholené na týlu, stejně jako já. Měl tenké rty a pronikavý pohled.

Já byl pořád ještě na všech čtyřech. Vzhlédl jsem k němu. Příliš jsem se bál, než abych něco řekl. V hlavě mi vířilo: co mi ti muži udělají, když mě přistihli?

„Folcarde!“ zavolal kluk směrem k mužům kolem ohně, jak jsem odhadoval. „V tvém stanu je zlo…“

Nestihl větu dokončit, protože jsem se vyškrábal na nohy, hlavu skloněnou jako býk, a vší silou jsem mu vrazil do břicha. Složil se a já kolem něj napůl proběhl, napůl proklopýtal. Viděl jsem před sebou jen bezpečí lesa, když jsem ucítil, že mě chytil nejdřív za tuniku a pak za nohu. Slyšel jsem, jak se látka rozervala, ale to už jsem se taky skládal k zemi. Jak jsem dopadl, vyrazil jsem si dech. Chtěl jsem se osvobodit, kopal jsem nohou a snažil se ho zasáhnout, ale on mě pevně držel, až se dostal nade mě, jednou rukou mi zatlačil na klíční kost a druhou zvedl vysoko nad hlavu.

Sledoval jsem blížící se ránu a odvrátil hlavu. Jeho ruka mi dopadla ze strany na tvář a já jsem pocítil v čelisti prudký otřes. Poposedl si, připravený uštědřit mi další ránu, ale já se nadzvedl, popadl ho kolem pasu a strhl ho ze sebe. Ohnal se, minul mou hlavu a já ho uhodil pěstí do nosu. Zavrávoral, zaječel a dal si ruku k obličeji. Skrz prsty mu crčela hustá tmavá krev.

Nikdy předtím jsem nikoho neuhodil, natož aby mu tekla krev. Zíral jsem na něj a nevěděl, co udělat. Srdce mi bušilo; zaplavila mě vlna vzrušení. Pak jsem uslyšel hlasy a vzhlédl jsem. Od ohně k nám utíkali muži, někteří s tasenými meči. Nohy měli delší než já a věděl jsem, že ač jsem rychlý běžec, je bych nepředběhl. Stál jsem v potrhané tunice jako přimrazený, oni už byli u mě a rychle se rozestoupili, aby mě obklíčili.

„Ty,“ spustil jeden, kterého jsem považoval za jejich pána. „Jak se jmenuješ, kluku?“

Hlas měl hluboký, obličej přísný. Nebyl zase tak vysoký, ale v jeho chování přesto bylo něco, co vyvolávalo respekt.

„Jmenuju se Tancred,“ odpověděl jsem nervózně. Slova mi na jazyku zněla podivně. Moje jméno bylo francouzské, dala mi ho matka, ale já tím jazykem moc nemluvil. Někteří bratři v klášteře jím hovořili, ale ne tolik jako bretonštinou nebo latinou: jazyky, které jsem znal mnohem líp.

„Odkud jsi?“

„Z Dinantu,“ řekl jsem. Rozhlédl jsem se po ostatních mužích. Všem visely u boku pochvy a většina měla kožené vesty, ale jen málokdo zbroj jako jejich pán. Měli různé postavy: někteří byli malí a zavalití, ruce založené na hrudi; další štíhlí s dlouhýma rukama a nohama a s pronikavým pohledem, kterému jsem se snažil co nejvíc vyhnout.

„Máš rodinu, otce nebo matku?“ uslyšel jsem pána.

Otočil jsem se k němu čelem a zavrtěl hlavou. Matka zemřela při porodu dívky, která by byla bývala mou sestrou. Nedlouho potom ji otec po hádce s nějakým mužem následoval z tohoto světa. Otec neměl žádné vysoké postavení, byl jen nevýznamný šlechtic s kouskem půdy u Dinantu. Můj strýc, jeho starší bratr, na tom byl podobně, ale po jeho smrti si mě vzal k sobě. Musel se starat o vlastní syny a já byl jen další krk, který měl nakrmit. A tak mě hned, jak jsem se k němu dostal, předal klášteru, kde jsem ještě před několika dny žil.

Pán pozvedl husté obočí, ale neptal se dál a bez pohnutí si mě prohlížel. „Dobře se pereš,“ kývl a ukázal na kluka. „Eudo u mě trénuje už přes rok, a přesto jsi ho přemohl.“

Podíval jsem se na toho, kterému říkal Eudo. Stál předkloněný, držel si nos, zaklel a pak zaklel znovu. Špinavým rukávem si přejel přes obličej a rázem ho měl rudý. Do očí se mi nepodíval.

„Kolik ti je?“ zeptal se pán.

„Mám čtrnáct jar,“ odpověděl jsem a snažil se přijít na to, proč se tak zajímá, jestli mám rodinu, nebo jak dobře se peru, či kolik mi už je let.

„Dost těch otázek,“ řekl některý z dalších mužů. Byl z nich snad nejmenší a měl velkou bradu a oči, které se zdály posazené příliš blízko u sebe. „Byl v mém stanu. Je to zloděj a měl by být potrestán.“

„Kradl jsi, Tancrede?“ zeptal se pán.

„Měl jsem hlad,“ odpověděl jsem a sklopil hlavu k zemi. „Jen jsem hledal jídlo a něco k pití.“ Pak jsem si vzpomněl na mince, co jsem vzal, pomalu je vytáhl z kapsy a držel je v otevřené dlani. „A tohle,“ dodal jsem.

Jeden z dalších se zasmál. „Ten má ale nervy, to se musí nechat.“

„Ty zkurvysynu,“ vyjel ten malý. Obličej mu zrudl. Postoupil z kruhu, který kolem mě utvořili, popadl mě za zápěstí a shrábl mi stříbrné mince z ruky.

„Klid, Folcarde,“ brzdil ho pán.

„Měl bych ti teď hned rozříznout hrdlo, ty malej parchante,“ zasyčel Folcard. Rychle jsem ukročil zpátky, protože volnou rukou sáhl k opasku s mečem; druhou mě stále pevně svíral za zápěstí.

„Žádné hrdlo se řezat nebude,“ zavolal na něj pán. „A už vůbec ne tomu klukovi.“

Folcard na mě zavrčel, odhalil dvě nerovné řady žlutých zubů, pak se stáhl, ale pozorně mě sledoval. „Tak co s ním uděláš?“ chtěl vědět.

Pán si uhladil vousy, jako by se rozmýšlel, a pak ke mně pomalu přistoupil. Při každém kroku na něm zacinkala zbroj. „Už jsi někdy použil nůž?“ zeptal se mě. „Myslím tím k boji, ne k jídlu,“ dodal přísně, když viděl, co se chystám odpovědět.

„Ne, pane,“ řekl jsem.

Odepjal si z opasku pochvu. Byla asi stejně dlouhá jako moje předloktí, snad trošku delší. Podal mi ji. „Vezmi si to,“ vybídl mě.

Mezi ostatními muži to vyvolalo šepot, snad nespokojenosti, nebo prostě překvapení. Nevěnoval jsem jim ale pozornost, uchopil jsem pochvu oběma rukama, potěžkal ji a převracel. Byla obkroužena tenkými měděnými pásky, od kterých se odráželo slunce.

Tázavě jsem se na pána zadíval. Chtěl mi ji dát, nebo to byla součást nějaké zkoušky?

Kývl a ukázal k jílci. Váhavě jsem kolem něj sevřel prsty a zatáhl. Dýka hladce vyjela. I mně, který o zbraních nic nevěděl, připadala krásná. Hrany měla neskutečně tenké, že jsem je jen stěží dokázal rozeznat, a ocel vyleštěnou do takového jasu, až se v ní odrážel můj obličej.

„Jestli se ke mně chceš přidat, Tancrede, je tvoje,“ řekl pán. Napřáhl ruku. „Jmenuji se Robert de Commines.“

Kapitola šestá

Toho letního večera u řeky jsem poprvé uslyšel jeho jméno. A den nato, roku tisícího padesátého sedmého, jsem poprvé opustil Bretaň. Jak jsem se měl později dozvědět, pan Robert nedlouho předtím slíbil věrnost mladému Guillaumovi, vévodovi normanskému, do jehož rukou vložil náš osud.

Pochopitelně jsem si tehdy nepředstavoval, že budu sloužit témuž pánu dalších dvanáct let nebo že nás naše cesta zavede sem do Anglie. V té době jsem myslel jen na to, že se mi naskytla příležitost uniknout životu, který jsem znal: příležitost stát se někým jiným. Téměř nic jsem o těch mužích nevěděl, ani o tom, co dělají, ale viděl jsem, že jsou, pokud ne přímo bohatí, pak rozhodně zajištění. Navíc jsem neměl kam jít.

Ale byl tu ještě jeden důvod. Bitka s Eudem ve mně vyvolala něco nečekaného: vzrušení, které jsem nechápal, ale po kterém jsem najednou toužil. Věděl jsem, že tito muži si vydělávají na živobytí mečem, a čím déle jsem s nimi ve společnosti pana Roberta putoval, tím víc jsem si uvědomoval, že chci být jedním z nich. Takové myšlenky byly bláhové od člověka, který do té doby sotva zahlédl ostří, natož aby se jím oháněl, ale jako všichni mladí jsem se nechal lehce svést. Měl jsem plnou hlavu slávy a drancování: takový život jsem viděl před sebou.

Podíval jsem se na nůž, který spočíval na štítu vedle mě, tentýž, který jsem před dávnými roky dostal od pana Roberta u řeky Cosnonis. Před několika měsíci jsem si na něj musel nechat vyrobit novou pochvu; ostří bylo tenčí, jak jsem ho za ty roky nesčíslněkrát brousil, a nůž už do ní tak dokonale nepadl. Přesto mě tatáž ocel provázela všemi těmi léty.

Z mraků, které připluly ze severu, jemně mrholilo, ale padala spíš mlha než déšť. Vedle mě se zavrtěl Eudo, mumlal nějaká slova, kterým jsem nerozuměl. Určitou dobu po našem prvním setkání jsme byli zavilými nepřáteli a těžko se divit, protože jedna věc byla nechat se porazit v bitce, ale nechat se zaskočit klukem bez zkušeností bylo mnohem horší. Ale jak měsíce plynuly, rivalita ustoupila a postupně jsme se stali nerozlučnými přáteli.

Když se toho roku listy změnily ze zelených na zlaté, vrátili jsme se do domu našeho pána v Commines ve Flandrech. Tam jsem se setkal s Wacem, který byl u Roberta jedním z nejdéle sloužících chlapců. Už tehdy, stejně jako nyní, byl tvrdohlavý a výbušný, netrpělivý na ty, které považoval za méně schopné, než byl sám, a velice sebevědomý, ač byl ode mě starší jen o málo víc než rok. Podobně jako Eudo si na mě nejdřív dával pozor, ale jak jsem sílil a získával zručnost se zbraněmi, jeho respekt ke mně narůstal. Od té doby jsme my tři tvořili pevný svazek, přísahali jsme, že své meče použijeme k vzájemné ochraně, a své životy jsme zaslíbili vzájemné službě. Celé dny jsme trávili tím, že jsme se učili jezdit na koni a bojovat. Trénovali jsme jezdecké umění i obratnost s mečem, kopím a štítem. Cvičili jsme se v rytířských dovednostech a nic se nám nemohlo stát.

Právě první podzim ve společnosti pana Roberta se mi v mysli vybavoval nejjasněji. Omamná vůně borového dřeva hořícího v ohništi hradní síně, chuť vína na jazyku, pohled na sady překypující zlatou a hnědou barvou v slábnoucím slunci – jakmile jsem zavřel oči, viděl jsem se tam znovu. Ale když jsem se pokusil vybavit si ostatní, nevytanul mi v mysli ani jeden obličej, i když byli tenkrát jistě všichni mými přáteli. I na jejich jména jsem si vzpomínal jen matně, jako na střípky snu. A pak jsem si najednou jasně uvědomil, že jediní ze všech, kdo zůstali naživu, byli Eudo, Wace a já.

Vykouklo slunce, seděl jsem s očima napůl přivřenýma a cítil na svém obličeji jeho dotek. Sotva se však objevilo, hned zase zmizelo za mraky, které teď nabraly barvu břidlice. Brzy nato začalo pršet. Zavřel jsem oči, voda mi stékala po tvářích a já myslel na pana Roberta. A poprvé od chvíle, co nám Eudo sdělil tu zprávu, jsem plakal.



Euda jsem vzbudil po poledni, aby si vzal další hlídku, zatímco já se uložil k odpočinku. Byl večer, když jsem se znovu probudil, a světla kvapem ubývalo.

V celém těle jsem cítil chlad a třásl jsem se. Mysl jsem měl zastřenou a na okamžik jsem nevěděl, kde jsem ani jak jsem se sem dostal, až jsem si nakonec vzpomněl. Pokusil jsem se posadit, ale točila se mi hlava a zvládl jsem to jen napůl, než jsem padl zpátky na zem. Do zad se mi ostře zaryly kameny. Všechny končetiny mě bolely, ale mnohem horší byla bolest, která mi projížděla nohou…

„Tancrede,“ řekl Eudo. Poklekl vedle mě, položil mi ruku na čelo a v očích měl obavy. „Celý žhne.“

„Potřebuje doktora,“ slyšel jsem Wace, ale z místa, kde jsem ležel, jsem ho neviděl. „Musíme se dostat do Eoferwicu.“

Eudo mi podal lahev. „Vypij to,“ vybídl mě.

Počkal, než jsem ji chytil oběma rukama, pak mi pomohl se posadit a já ji zvedl k ústům. Pil jsem pomalu, hrdlo jsem měl suché jako pergamen a cítil jsem každou kapku stékat dolů.

„Díky,“ podařilo se mi zaskřehotat, když jsem mu lahev vracel zpátky.

„Dokážeš se postavit?“ zeptal se Wace.

„Asi ano,“ přisvědčil jsem, ač jsem si vůbec nebyl jistý.

Wace kývl na Euda, vzali mě pod paží a vytáhli mě na nohy. Pomohli mi k Rollovi, já se mu vyškrábal na záda a oni mi dali nohy do třmenů. Potlačil jsem strašlivou bolest, protože v sedle jsem se cítil přece jen bezpečněji.

Vyrazili jsme z kopce směrem k pláním pod námi. Padla noc, hvězdy se znovu skryly za mraky. Všude bylo ticho. Víčka se mi neustále zavírala, ale pokaždé, když se tak stalo, jsem se zase rychle trhnutím probral, jak se pode mnou Rollo pohyboval.

Kopce se zvedaly a klesaly. Brzy jsem měl dojem, že jsme narazili na starou římskou silnici, širokou hliněnou cestu táhnoucí se od severu k jihu. Cesta do Eoferwicu, pomyslel jsem si a zároveň odhadoval, jak daleko ještě musíme jet. Teď už jsem se třásl pořád, pot se mi hromadil v podpaží a stékal po bocích. Cítil jsem, jak se mi košile lepí na kůži.

Minuly hodiny. Zavřel jsem oči, poslouchal pravidelné údery Rollových kopyt o zem a představoval si sám sebe někde jinde, předtím, než tohle celé začalo. Viděl jsem Oswynn, její dlouhé vlasy černé jako smůla, rozpuštěné jako vždycky, když byla se mnou. Když jsem se snažil, myšlenky mi dovolily dotýkat se prsty její tváře, cítit poddajnost její pokožky tak hebké a bledé. Chtěl jsem s ní mluvit, i když jsem věděl, že moje slova by nedávala žádný smysl. Chtěl jsem říct to, co jsem nikdy neřekl a teď už neřeknu. Chtěl jsem se za všechno omluvit. Za to, že jsem ji nechal zemřít.

Nebe se vyčistilo a objevily se hvězdy. Zastavili jsme na vrcholku svahu a já viděl, že se cesta před námi táhne znepokojivě přímo až ke vzdálenému horizontu. Ještě tolik mil, pomyslel jsem si. S každou uplynulou hodinou se bolest zhoršovala, rána pálila jako nikdy předtím.

Dýchal jsem zhluboka a najednou přišla závrať. V dálce se pod mdlým světlem měsíce mihotaly kopce. Naklonil jsem se nad Rollův bok a lapal po dechu. Stromy i samotná zem se mi roztočily před očima.

Otevřel jsem ústa, abych něco řekl, ale co to bylo, jsem si už nikdy nevybavil. Protože v té chvíli se má mysl zahalila a svět se zhroutil.



Když jsem přišel k sobě, ležel jsem na zemi, zíral vzhůru na hvězdy a Wace s Eudem se nade mnou skláněli. Měsíc stál za nimi, a tak měli obličeje ve stínu.

Zamrkal jsem a ucítil, že se mlha v mé hlavě pomalu rozplývá.

„Jak…?“ vysoukal jsem ze sebe. V mysli mi vířil roj myšlenek, které se nedaly spojit, které nedávaly smysl. Myšlenek na Oswynn a Dunholm, na pana Roberta a Eoferwic. Jistě, jeli jsme do Eoferwicu…

Pokusil jsem se vstát, ale okamžitě jsem dostal závrať.

„Spadl jsi,“ řekl Wace a položil mi ruku na rameno, abych zůstal na zemi. „Chvilku lež.“

Uslyšel jsem zaržání. Eudo otočil hlavu tím směrem a pak vstal a odešel. Rychle se vrátil, otěže v ruce, a vedle něj jsem spatřil tmavé tělo Rolla, jehož černá srst se v měsíční záři slabě třpytila.

„Zvládneš jízdu?“ zeptal se Eudo.

„Je moc slabý,“ namítl Wace ponuře.

„Jsme dva dny od Eoferwicu, v otevřené krajině bez jídla a přístřeší a za námi je nepřítel. Nemůžeme tu zůstat.“

Wace neřekl nic. Krátce se na mě podíval a pak sklopil hlavu k zemi a zavřel oči, jako by se pohroužil do myšlenek.

„Co navrhuješ?“ zeptal se Eudo.

„Já nevím,“ odpověděl Wace a v hlase mu zazněla marnost, dokonce zlost. Jednu ruku sevřel v pěst. „Kdybych to věděl, nemyslíš, že bych to řekl?“

„Musíme se dostat do Eoferwicu.“

„To vím.“ Wace se postavil a začal přecházet, hlavu sevřenou v dlaních.

Slyšel jsem, jak se ti dva baví, ale nerozuměl jsem, co říkají. Po chvíli jsem našel sílu, abych si sedl, ale bez pomoci jsem se nepostavil. A jak se mi do těla vracel cit, ozvala se i bolest.

Nakonec se zase objevili, Wace se vydal pro svého koně a bez odkladu nasedl. „Uvidíme, co seženu,“ řekl Eudovi, když nasedal, otěže v ruce. „Odpočiňte si tu, ale nezapalujte oheň. Dej mu vodu a drž ho v teple. Vrátím se brzy.“

Pak patami koně pobídl a tryskem se pustil z kopce. Zvuk kopyt tlumilo bláto, až utichl úplně a znovu se rozhostilo ticho.

„Prospi se,“ navrhl mi Eudo, když Wace odcválal. „Já budu hlídat.“

„Kam jel?“ dokázal jsem ze sebe vypravit. Sotva jsem mluvil, jako by se mi slova zadírala v hrdle.

„Na tom nezáleží,“ odpověděl Eudo. „Vrátí se a zanedlouho se dostaneme do Eoferwicu.“

Chtěl jsem se ho dál vyptávat, ale neměl jsem na to sílu. Lehl jsem si a postupně podléhal únavě. Ale nespal jsem, ne úplně. Místo toho jsem se neustále budil a upadal do spánku: jednu chvíli se dívám na hvězdy na obloze, další jsem zpátky v Dinantu, kde jsem strávil většinu svého mládí, nebo v Commines ten podzim před lety. Až na to, že obě místa jsou jiná, než jak jsem si je pamatoval, nic než šeď pustiny, žádný život, prastaré síně a domy v ruinách, a ač mnohokrát zkouším volat, nikdo neodpovídá.

Ale nakonec jsem přece jen uslyšel hlasy. Otevřel jsem oči. Byla ještě tma a noc stále chladná. Otočil jsem hlavu a uviděl Wace nebo jsem si ho možná jen představoval. Stál vedle koně, který měl k postroji připevněný jakýsi dřevěný vozík. Pak se mi pod rameny a pod nohama objevily ruce a ucítil jsem, jak mě zvedají a zem pode mnou mizí. Někam mě přenášeli, ale nevěděl jsem kam, snažil jsem se bránit, jenže moje paže byly slabé a jejich sevření silné, tak jsem nemohl nic dělat.

Pak jsem pod zády ucítil něco tvrdého a rovného a znovu jsem ležel. Zkusil jsem se jich zeptat, co se děje, ale nedokázal jsem najít slova. Zaslechl jsem tytéž hlasy a ržání koní. Vzpomněl jsem si na Rolla, ale pak mi hlava ztěžkla a já podlehl spánku.



Cítil jsem, jak to se mnou hází ze strany na stranu, a zároveň jsem proplouval nesouvislými sny. Zanedlouho se černá obloha změnila na šedou, pak z šedé na bílou. Na prknech kolem mě byla rozházená stébla slámy a já se jich snažil držet, ale pořád mi vyklouzávala z prstů. Vítr mě obtočil svými ledovými pramínky a třásl mnou, jako by měl celé mé tělo ve své moci. Byla mi hrozná zima, a přesto mi zároveň noha hořela, hořela tak, jak jsem to ještě nezažil.

Hlasy si mezi sebou stále něco mumlaly, ale já nedokázal zachytit, co říkají. Později po mně přešel stín a já nad sebou uviděl obličej, ale jeho rysy byly rozmazané a já ho nepoznal, ač jsem měl z nějakého důvodu pocit, že bych měl. Přitiskl mi ruku na čelo a mluvil na mě, ale ať říkal cokoli, nerozuměl jsem.

Pak zmizel a já jsem sebou znovu začal házet. Zavřel jsem oči a zkoušel odpočívat, uniknout chladu, uniknout bolesti. Nevěděl jsem, kolik je hodin; pokaždé, když jsem se vzbudil, byla obloha nezměněná. Pak jsem si všiml, že seshora padají bílé vločky, tiše tančily vzduchem a usazovaly se na mém plášti. Pár mi jich přistálo na obličeji a já cítil, jak tají a vytahují z mých tváří teplo.

„Sníh,“ řekl někdo. Eudo, pomyslel jsem si, i když se mi jeho hlas zdál velice vzdálený a já musel napínat uši, abych ho slyšel.

„Musíme pokračovat. Když pojedeme dál, dorazíme do Eoferwicu zítra za svítání. Jen tak mu můžeme pomoct.“



Ve tmě kolem mě tančily siluety, kroužily a měnily se jako prstýnky kouře. Postavy přicházely a odcházely a já měl za to, že některé z nich poznávám, ale nebyl jsem si jistý. Dlouho jsem netušil, kde jsem, ale když se stíny rozplynuly, zjistil jsem, že projíždím ulicemi s mečem a štítem v ruce.

Dunholm byl v plamenech. Jedna střecha se zřítila a vyslala vzhůru oblak jisker, z jiného domu zbyly jen ohořelé trámy. Naši muži prchali, utíkali a uháněli kolem mě na koních ve velkých počtech. Probíjel jsem se davem, sám jsem pokračoval vpřed, vzhůru do kopce k pevnosti a hlavní síni. Právě tam byl pan Robert a já věděl, že se k němu musím dostat dřív, než bude pozdě. Na ničem jiném nezáleželo.

Po zemi dusala Rollova kopyta. Uši mi plnilo vyzvánění kostelního zvonu, křik umírajících, řev nepřítele. Jeden Angličan za druhým se na mě vrhali, útočili na mě kopími a sekerami a jeden za druhým padali pod mým ostřím, jak jsem si mezi nimi klestil cestu a srážel je k zemi. Paži třímající meč mi potřísnila krev, ale necítil jsem ji.

Přede mnou stála palisáda táhnoucí se kolem pevnosti, její vysoké kůly se tyčily k nebi. Pobídl jsem Rolla a projel branou, třebaže kopí i šípy pršely zleva i zprava. Dorazil jsem k hlavní síni a před ní stál pan Robert. Byl sám a bez koně a za každého nepřítele, kterého zabil, se před ním objevili dva další a tlačili ho zpátky do síně.

Zavolal jsem na něj, ale neslyšel mě. Máchal jsem mečem, jak jsem se prodíral houfem nepřátel, ale pokaždé, když jsem se podíval na Roberta, zdál se vzdálenější, až se mi nakonec úplně ztratil. Hlavní síň zachvátily plameny, já se ocitl v obklíčení a odrážel útoky ze všech stran. Vedle mě shodili Fulchera ze sedla, Gérarda stáhli z koně a já přemýšlel, kde byli, proč nebyli se mnou, když jsem je potřeboval.

A pak mnou bez varování projela bolest a já se ocitl na zemi, svíral jsem si nohu a zíral na krev, která se řinula ven. Nade mnou stál jeden z nepřátel a šklebil se. Zvedl vysoko kopí, připravený vrhnout ho dolů a zasadit smrtelnou ránu. Zoufale jsem k němu vzhlížel a snažil se pohnout, ale zjistil jsem, že to nejde.

Opovržlivě se zasmál, zvučně a dutě, a pak se ocelový hrot snesl dolů a obklopila mě temnota.

Kapitola sedmá

Když jsem se vzbudil, svítilo mi do očí tak jasné slunce,
že jsem na kratičkou chvíli zapřemýšlel, jestli jsem nezemřel a nedostal se do nebe. Ale jak jsem párkrát zamrkal, abych setřásl spánek, a zaclonil si oči rukou, svět kolem se začal pomalu rýsovat.

Ležel jsem na úzké posteli v komůrce sotva větší než koňské stání. Bylo tu jen jedno úzké okno, kterým proudily paprsky světla a odrážely se od vybílených zdí. Určitě jsem spal dlouho, protože slunce stálo vysoko, ale přesto jsem se cítil unavený. V malém krbu praskal oheň. Vedle postele jsem zahlédl dvě stoličky a na jedné byl dřevěný pohár. Zbytek místnosti byl prázdný; neviděl jsem svou zbroj či štít, dokonce ani plášť a boty.

To místo jsem nepoznával. Poslední, co jsem si pamatoval, byla noc, jíž jsme jeli po staré silnici do Eoferwicu. Ztratil jsem vědomí a spadl ze sedla; Wace odjel a pak se vrátil. Ale co se stalo potom, jsem nevěděl. Chtěl jsem si vzpomenout, ale jako bych honil stíny v noci: jakmile se mi v duchu zjevila nějaká představa, vzápětí unikla a rozplynula se v temnotě.

Jen bitvu jsem viděl jasně: jediná věc, kterou bych radši zapomněl. I vleže na posteli jsem téměř cítil dusot kopyt pod sebou; vybavilo se mi, jak vedu náš útok proti anglickým řadám. A vzpomněl jsem si na okamžik, kdy mě zasáhli, záblesk plamene v lýtku, jak se mi rozervalo maso.

Moje noha. Kromě tupé bolesti jsem ji skoro necítil. Ale v hlavě mi tepalo, ruce a nohy jsem měl malátné únavou, v ústech sucho. Zakašlal jsem. Na jazyku mi zůstala divná pachuť – jako kůže, pomyslel jsem si, ačkoli nevím, jak mě tohle mohlo napadnout, když jsem v životě žádnou kůži neochutnal.

Zápasil jsem s plátnem, které jsem měl kolem sebe omotané, a snažil se setřást těžkou vlněnou deku, jež byla natažená přes něj. Cítil jsem látku na holé kůži, šaty mi vzali spolu se vším ostatním. Sáhl jsem po křížku, třeba mi ho taky sundali, ale naštěstí byl na svém místě.

Natáhl jsem se po poháru a podařilo se mi dotknout se ho špičkou prstů, uchopit jsem ho ale nezvládl, a tak spadl, zarachotil na podlaze a rozlil se po kamenných dlaždicích. Tiše jsem zaklel a vklouzl zpátky pod deku.

Znovu jsem usnul a jistě uplynula nejmíň další hodina, než jsem procitl. V pokoji bylo stále světlo, ale slunce postoupilo, už mi nesvítilo do obličeje a já viděl, že dveře jsou otevřené.

Stál v nich muž a pozoroval mě. Byl zavalitý a zjevně uvyklý na pohodlný život. Hnědé, už prošedivělé vlasy mu padaly na ramena, ale jinak byl hladce vyholený. Na sobě měl volný kněžský hábit přes hnědé kalhoty. Kolem krku mu na koženém pásku visel vyleštěný zelený kámen, který se ve slunečních paprscích třpytil. Obličej měl ošlehaný větrem a kolem očí spoustu vrásek; byl přinejmenším středního věku, ale nepůsobil nijak staře.

„Á, vidím, že jsi vzhůru,“ usmál se. Shlédl na zem a všiml si ležícího poháru. „Přinesu ti víno.“

Neřekl jsem nic a on zmizel. Podle přízvuku jsem poznal, že je Angličan. A přesto na mě mluvil francouzsky. V duchu jsem horečnatě uvažoval. Padl jsem do rukou nepřátel? Pokud ano, proč by mě nechali žít, natož aby se mnou mluvili?

Angličan se brzy vrátil a nesl džbán, po kterém stékala jedna rudá kapka. „Je to velká úleva, že jsi vzhůru a cítíš se dobře,“ spustil, než jsem měl možnost promluvit. „Popravdě jsme nevěděli, jestli přežiješ. Bůh buď pochválen za to, že se tak stalo.“

„Vskutku, Bůh buď pochválen,“ zopakoval jsem. Slova jsem jen zaskřehotal a hned mě rozkašlala. Začal jsem mrkat bolestí nad rozbolavělým hrdlem.

Postavil džbán na jednu stoličku a na druhou si sedl. Zvedl pohárek, který jsem převrhl, nalil do něj víno a tlustými prsty mi ho podal.

„Na,“ pobídl mě. „Pij.“

Vzal jsem opatrně pohár jednou rukou, abych nic nerozlil, a zvedl ho ke rtům. Převaloval jsem na jazyku sladkou chuť tekutiny a pak jsem polkl; sklouzla dolů a příjemně chladila.

Kněz mě pozorně sledoval a já na chvíli znejistěl, jestli to víno nebylo otrávené. Ale pokud mě chtěli zabít, už by to byli udělali.

„Kde jsem?“ zeptal jsem se. V hrdle mě pořád bolelo, i když míň než předtím. „Kdo jsi?“

„No jistě,“ kývl. „Odpusť mou nezdvořilost. Jmenuji se Ælfwold.“ Natáhl ke mně ruku.

Podíval jsem se na ni, ale nestiskl ji. „Jsi Angličan.“

Pokud ho urazilo to obvinění, nedal to na sobě znát. „To jsem, ano,“ přisvědčil. „I když by tě mohlo zajímat, že můj pán, vikomt, není.“

„Vikomt?“ Použil francouzské slovo, jak jsem si všiml, ne anglické, které by znělo scirgerefa – správce hrabství, kterého král pověřil vládou a vším, co s ní souviselo, od výběru poplatků k udržování práva, dokonce i budováním armády. „Myslíš Guillauma Maleta?“

Kněz se usmál. „Guillaume, příjmením Malet, pán Graville-Sainte-Honorine za mořem a vikomt hrabství Eoferwic. Mám tu čest sloužit mu jako kaplan.“ Mávl rukou kolem sebe. „Tohle je jeho dům.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve znamení meče.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.