Johana s dlouhýma nohama

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Petra Braunová

Johana s dlouhýma nohama – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Johanka poprvé mluví s Františkem

František sedí za stolem v pokoji a svrbí ho jazyk. Má sto chutí babičce vyprávět, co se dnes přihodilo. Jenže se na babičku zlobí, proto mlčí.

Babička ho musela nechat chvíli doma samotného. Zvonila sice na sousedy, aby vnuka pohlídali, ale nikdo neotvíral. Potřebovala jet vysvobodit kolegyni, která si zabouchla klíčky od vozu. Kamarádka totiž vystoupila z auta u benzinové pumpy, zaklapla dveře a načerpala benzin. Když chtěla jít zaplatit, zjistila, že auto neodemkne. Klíčky trčí ve startovací skříňce v zamčeném autě. Peněženka je schovaná v kabelce na sedadle. Nepříjemná mela! Naštěstí šlo o služební vůz, a od něho má náhradní klíčky i Františkova babička.

František k ní přijel na dva týdny, které zbývají do začátku školního roku. Františkovi je šest let. Brzy bude školák! Babička si kvůli němu vzala dovolenou. Jenže vnoučkovi se sem vůbec nechtělo. Nejradši by byl doma. Na zahradě mají velký bazén. František se v něm máchal skoro celé léto. Tatínek ho naučil potápět se. František už umí ze dna bazénu vylovit klíče. Táta je ve vodě jako doma. Vždyť je námořník! Ale rodiče už nemají dovolenou. Museli do práce. Táta na loď a maminka do obchodu. Babička bydlí v panelovém domě a nemá žádný bazén. Navíc venku pořád leje jako z konve! Otrava!

„Františku, musíš se mnou!“ rozhodla babička, když položila telefon.

Jenže František byl mrzutý. Bývá mrzutý často. František má totiž velký problém. Jeho zuby se velmi rychle kazí. Ostatní děti mají zoubky bílé, ale František ne! Má je tmavé, jako by zrovna dojedl čokoládu. Má je totiž nemocné. Pro Františka je otravné pořád poslouchat stejnou písničku: Jé, ty máš černé zuby! Ty si je nečistíš? Jenže František si zuby čistí! Dokonce po každém jídle. Někdy si čistí zuby i pětkrát denně. Jinak ho okamžitě začnou bolet. Zubař už mu jich musel plno vytrhnout. Naštěstí to jsou zuby mléčné. Narostou mu nové. Ale kdy? Pusu má skoro prázdnou. Jedna stará paní v čekárně u zubaře Františkovi řekla, že má zuby jako noty na buben!

„Víš proč?“ smála se. „Protože buben se během písničky ozve jen někdy. Bum! Bum!“

Ach, to se František opravdu urazil. On za své zuby nemůže. Čistí si je, jak nejlépe umí. Přesto ho v noci občas probudí bolest. František by ji rád statečně vydržel, ale prozatím se mu to nedaří. Bolavý zub bolí jako blázen! Obyčejně se dá František do breku. Maminka má z jeho zubů větší strach než on!

A když je František mrzutý, říká často ne! I babičce řekl: „Ne. Nepůjdu!“

„Tak musíš k sousedům!“ přikázala babička.

„Ne!“ opakoval František.

Ovšem babička se s ním nepárala. Popadla ho za ruku a vytáhla ho na chodbu. Zazvonila u sousedů. Jenže nikdo neotvíral. Babička ani František netušili, že v bytě zůstala samotná Johanka. A ta nesmí nikomu otevírat.

„Jdeme?“ zeptala se babička netrpělivě.

Kolegyně čeká na pomoc!

„Ne!“ prohlásil znovu František.

Babička ho dál nepřemlouvala. Co s protivným klukem? Nechala ho doma. Však ho nikdo v bytě neukousne. Babička se za chvilku vrátí.

„Nikomu neotevřeš, jasné?“

„Neotevřu,“ řekl František a myslel to vážně.

Babička odjela vlastním vozem vysvobodit kolegyni. Vlastně jela vysvobodit klíčky ze služebního auta.

František tedy zůstal sám. Nejdřív bloumal po bytě, rozházel nějaké hračky, pak si čmáral do sešitu. V šuplíku ve stole objevil kladívko. Kdyby měl hřebíček, mohl by na zeď pověsit obrázek. Jenže hřebíček už nenašel. Po chvíli ho napadlo zaťukat na zeď kladívkem jen tak. Co může být za zdí? František tušil, že tam je byt podobný babiččinu. Ale lepší bylo si představovat, že za zdí žije lev. Nebo tygr. Možná oba. František na ně ťukal i rukou, aby je vyplašil. To neměl dělat. ťukání se mu vrátilo.

„Ťuk, ťuk, ťuk, ťuk, ťuk!“

Umí lev, nebo tygr klepat? František se zadumal. Tohle dravá zvířata určitě neumí!

František napínal uši. ťukání ustalo. Zanedlouho se ozvalo něco jiného. Co to může být? František přeběhl z pokoje do chodby. Uslyšel dusot na schodišti. Jako by běželo stádo slonů. Kdosi vybíhal schody. Rychle dýchal. Skoro sípal. Zdálo se, že už nemůže. František přitiskl ucho ke dveřím. Slyšel rachot klíčů v zámku u sousedů.

„Johanko?“

Muž, který se právě přiřítil, hlasitě někoho volal.

František se zarazil. Malá sousedka, s kterou si včera nechtěl hrát, je přece Johanka. To ona ťukala na zeď?!

„Johanko! Kde jsi? Johanko!“

František pochopil, že někdo tu Johanku hledá. Mužský hlas byl velmi vystrašený. Nepřestával děvčátko volat. Volání bylo tlumené. Soused asi probíhal bytem sem a tam. Pak znovu vyběhl na chodbu. František měl ucho stále přilepené na dveřích. Poskočil. Nad hlavou se mu rozdrnčel zvonek. Ale František nesmí otvírat! Soused zabušil na jejich dveře. František uskočil. Bylo to, jako by mu někdo bušil přímo do hlavy. Na čele se mu seběhly vrásky. Měl by pomoct neznámou Johanku hledat. Jenže babička mu poručila, že nesmí otevírat! Koho má poslechnout?

Zvonek nade dveřmi ustal. Ozval se ten sousedů. Nikdo neotevřel. A za okamžik soused běžel po schodech dolů. Ozvaly se rozčilené hlasy o patro níž. Něco se muselo stát! František zvědavost nevydržel a pootevřel dveře. Překvapeně uviděl přede dveřmi sousedního bytu děvče. Mělo dva culíky a tvářilo se vyjukaně. Všimla si Františka. Stála jako přibitá.

Johanka?

František si okamžitě uvědomil, co se stalo! Ta holka se v bytě schovala. Asi dědečkovi. Vyděsila ho k smrti. To se nedělá! František si zaťukal na čelo a dveře zabouchl. Slyšel znovu dusot po schodech, další hlasy a volání.

Potom konečně nastalo v domě ticho. To bylo divadlo! Bohužel ale za zavřenými dveřmi.

František by to teď tak rád babičce vyprávěl! Jenže musí překonat vzdor. A to mu dělá velké problémy! Radši si půjde hrát se stavebnicí.

„Františku?“ nakoukne babička do pokoje, kde si vnuk staví raketoplán ze stavebnice. „Přestalo pršet. Dokonce svítí slunce! Běž se proběhnout. Venku jsou bezvadné ohromné louže!“

František musí uznat, že babička je vlastně prima. Vůbec jí nevadí, když se venku zamaže od bahna. Však se to vypere. Od čeho jsou pračky a prací prostředky?

František si nazuje gumové holínky a vyběhne na hřiště. Nikde ani noha. Vypadá to, že se všechny děti bojí vody. František ne. Hřiště se blýská kalužemi. Sluníčko do nich pere, snad je chce rychle vysušit. František všechny louže oběhne. Rozhodne se je spočítat. Poprvé mu vyjde číslo sedm. Pak devět. Radši přestane počítat. Počty si užije ve škole. Nebylo by špatné louže propojit vodními příkopy. František ví, že vodním příkopům se říká kanály. Táta mu o nich vyprávěl, a ten to musí znát. Je přece námořník!

František najde klacek a ryje s ním v zemi. Voda z louže se do kanálu hned nahrne a vytvoří potůček. František zaujatě buduje síť kanálů. Pozor! Je třeba vystavět hráz!

„Chceš podat kámen?“

František se překvapeně otočí. Za ním stojí culíkatá holka. Má na sobě červenou pláštěnku. Koukají z ní dlouhé hubené nohy. Jsou to spíš dvě tyčky v holínkách než nohy!

Johanka!

Johanka poprvé ocení dlouhé nohy

Johanka podává Františkovi velký placák. Dlouhou chvíli malého souseda pozorovala z okna a začala být zvědavá, co na hřišti buduje. Dědeček si toho všiml a poslal Johanku ven. I dědečkovi je jedno, když se Johanka umaže. Děti a kaluže patří k sobě. Vnučka je přece dítě! A dědeček byl jako malý špinavý od bláta často až za ušima.

„Chceš ten kámen?“ zeptá se Johanka znovu.

Moc ráda by si taky hrála s vodními příkopy.

František neodpoví, ale natáhne ruku po kameni. Johanka hned pochopí. Bude Františkovi nosit kameny. Děti netuší, že je z oken sledují Františkova babička a Johančin dědeček. Oba se usmívají. Kdyby byli mladší, vyběhli by na hřiště taky. Jsou rádi, že se děti skamarádily. Dospělí by asi nechápali, že si hrají beze slov. Ale Františkovi a Johance je to fuk. K čemu dlouhé řeči. Důležité jsou kameny, klacek a voda. Některé louže jsou hluboké. Jednu zkusili přehradit kameny, ale hráz se protrhla! To nevadí. Sluníčko pálí ostošest. Voda začíná být teplá jako kafíčko.

Johanka si svlékne pláštěnku.

„Je vedro,“ prohodí.

František přikývne. I on si sundal teplákovou bundu. Pracuje jenom v tričku.

Johanka už vysbírala všechny kameny kolem hřiště. Rozhlíží se. Nevidí ani kamínek. Musí pátrat o kousek dál.

Za hřištěm je louka. Za loukou je pole. Johanka pobíhá po louce, vidí jen mokrou trávu. Kameny nikde. Musí dál. Zastaví se u hlubokého příkopu, který se táhne mezi loukou a polem. Je plný kamení, ale taky vody.

„Mňau…“

Johanka zbystří. Co to je?

„Mňau… mňaaaau…“

Johanka vidí na druhé straně příkopu maličké koťátko. Je celé urousané. Je tak mokré a špinavé, že není poznat, jakou má vlastně barvu. Vypadá, že je černé, ale spíš bude mourovaté. Ustrašeně mňouká a vyčítavě se dívá na Johanku.

František staví hráz. A potřebuje kameny. Jenže Johanka se pořád nevrací. František zvedne hlavu a rozhlíží se. Johanka je docela daleko. Stojí na louce zády k Františkovi a nehýbá se. Ach, ty holky! František se stydí zavolat Johančino jméno. Zvykl si, že s Johankou se dá hrát beze slov. Vyhovuje mu to. Nerad ukazuje zuby. Chvíli čeká, ale jeho nová kamarádka se nevrací. Co tam našla? František je zvědavý. Jde se podívat!

„Hele,“ ukáže Johanka na kotě, když František přiběhne. „Neumí ten příkop přeskočit.“

„Asi zaběhlo do pole ještě předtím, než začalo pršet,“ řekne František. Docela zapomněl mlčet. Přemýšlí, jak dostat kotě zpátky. Příkop je dost široký a zdá se i dost hluboký.

„Přeskočím to a přinesu ho,“ prohlásí odhodlaně František.

„Namočíš se.“

„Nenamočím.“

„Namočíš. Jako to kotě. Možná se i utopíš.“

František poměřuje vzdálenost. Je to dálka. Johanka má asi pravdu. Kdyby se skok nepodařil, bylo by zle.

„A co to kotě?“

„Mňau… mňau…“

František dostane nápad. Skvělý nápad. Celé odpoledne si hrají na stavění hráze. Proč by nepostavili skutečnou?

„Kameny!“ křikne František a peláší na hřiště.

Johanka za ním. A za chvíli už přenášejí kameny a házejí je do příkopu.

Bác! Žbluňk! Bác!

Kámen žuchne a voda ho pokaždé pohltí.

„Těch kamenů budeme potřebovat milion,“ heká unaveně Johanka.

Už přiběhla z hřiště šestkrát. Nejdřív nosila kameny v rukou, teď je balí do pláštěnky. Vejde se jich tam víc.

Františka taky bolí ruce. Udýchaně hodí do vody další velký kámen. Konečně nespadne na dno, ale je ho kousek vidět! Děti se proběhnou sem a tam ještě osmkrát! Johanka nakonec přihodí do vody poslední kámen. Ten se naštěstí neponořil.

„Už tam žádné nejsou,“ ukáže k hřišti.

„Hm,“ zahučí František.

Na čele má vrásky. Přemýšlí.

Koťátko zřejmě pochopilo, že se pracuje na jeho záchraně. Přestalo mňoukat, ale tetelí se zimou. Sluníčko se zase schovalo za mraky. Děti stojí a volají na kotě: „Hop! Hop!“

Koťátko se bojí. Příkop je strašidelný.

„Víš, co bych udělal, kdybych byl tebou?“ obrátí se František na kamarádku.

„Co?“

„Stoupnul bych si na ten kámen a pro to kotě bych se natáhnul. Máš totiž mnohem delší nohy než já.“

V Johance hrkne. František se jí ale neposmívá.

„Když se pořádně rozkročíš, tak na kotě dosáhneš.“ Podává jí ruku. „Budu tě pevně držet. Neboj se.“

„Mám se postavit na ten kámen ve vodě?“

„Jo.“

„Co když mi uklouznou gumáky?“

„Neuklouznou.“

„Co když mi kotě spadne do vody?“

„Nesmí ti spadnout.“

„Ale co když spadne?“

„Musíš ho pevně chytit.“

„A co když…?“

„Nespadne!“

Johanka se podívá na kotě. Sedí na druhé straně vodního příkopu jako chlupatá hromádka neštěstí.

František Johanku chytí za ruku. Johanka se rozkročí, jak nejvíc může. Připadá si jako baletka. Kámen se trochu kymácí. Johanka je propnutá jako luk. Nesmí slítnout! František ji pevně drží.

„A teď se natáhni pro kotě!“

Johanka balancuje na kameni. Natáhne se. Chňapne po kotěti.

„Mám ho!“

Koťátko ani nestačilo mňouknout. Hup! Johanka je zpátky na břehu. Kotě vyděšeně kulí očka na své zachránce.

„Já jsem věděl, že to dokážeš,“ usměje se František.

Docela zapomněl na svoje zuby. Dokonce těch pár, které mu v puse zbyly, radostně vycení. Johanka si už dávno všimla jeho špatných zubů a už dávno spolkla zvědavou otázku. Něco uvnitř jí řeklo, že když s někým stavíte hráz a zachraňujete kotě, nemůžete ho přivádět do rozpaků.

„Máš dobrý nohy,“ řekl uznale František. „Takový dlouhý. Jiná holka by to nedokázala.“

Johanka poprvé v životě ucítí šimrání v břiše. Donutí ji se usmát. Oba se smějí a neví proč. Kdyby u toho nemačkali kotě, možná by se smáli ještě dlouho. Ale koťátko zatíná drápky a hladově mňouká. Proto se radši rozběhnou k paneláku. Přímo ve vchodu vrazí do mladíka, který pomáhal dědovi Johanku hledat.

Mladík si hned všimne ucouraného zvířátka.

„A jé,“ prohodí, „tu potvoru si vlečete domů? Koukám, že Johana s dlouhýma nohama si koleduje o další malér.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .