Klub radosti a štěstí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Amy Tan

Klub radosti a štěstí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Lindo Jongová:
Červená svíce

Jednou jsem obětovala život, abych dodržela slib daný mými rodiči. Pro vás to nic neznamená, protože vaše sliby nemají žádnou váhu. Dcera může slíbit, že přijde na večeři, ale když ji rozbolí hlava, když je dopravní zácpa, když se chce dívat na oblíbený seriál v televizi, její slib přestává platit.

Dívala jsem se na stejný film, když jsi nepřišla. Americký voják slibuje, že se vrátí a s tou dívkou se ožení. Ona pláče, pohnutá opravdovým citem, a on říká: „Slibuji ti to! Slibuji ti to! Miláčku, drahoušku, mé slovo má cenu zlata.“ Pak ji povalí do postele. Ale už se nevrátí. Jeho zlato je jako to tvé, jenom čtrnáctikarátové.

Pro Číňany není čtrnáct karátů pravé zlato. Sáhni na mé náramky. Musejí být dvacetičtyřkarátové, ryzí uvnitř i na povrchu.

Už je moc pozdě na to tě měnit, ale říkám to proto, že mám starost o tvé dítě. Bojím se, že jednou řekne: „Dík, babi, za ten zlatý náramek. Nikdy na tebe nezapomenu.“ Ale později jí to vypadne z hlavy. Zapomene, že vůbec měla nějakou babičku.

V tom stejném válečném filmu se americký voják vrátí domů, padne na kolena před jinou dívkou a požádá ji o ruku. Dívka neví, kam s očima, plachá, jako by o tom nikdy dřív neuvažovala. A vtom sklopí zrak a náhle si uvědomí, že ho miluje, tak moc, že se málem rozpláče. „Ano,“ řekne nakonec a pak jsou svoji až do smrti.

Se mnou to bylo jinak. Místo toho k nám přišla vesnická dohazovačka, když mi byly teprve dva roky. Ne, nikdo mi to nevyprávěl, všechno si to pamatuji. Bylo léto, venku bylo strašné horko a prach, a já slyšela cvrkot cikád ze dvora. Seděli jsme pod stromy někde u nás v sadu. Služebnictvo a mí bratři trhali vysoko nade mnou hrušky. Já si hověla v horké, lepkavé náruči své matky. Mávala jsem ručičkama, protože přede mnou poletoval ptáček s chocholkou a barevnými papírovými křídly. A pak ptáček odlétl a přede mnou stály dvě dámy. Pamatuji se na ně, protože jedna z nich vydávala slabé chrčivé zvuky. Když jsem byla starší, dozvěděla jsem se, že to je pekingský přízvuk, který lidi z Tchaj-jüanu tahá dost za uši.

Obě dámy mi mlčky zkoumaly obličej. Dáma s tím podivným přízvukem byla namalovaná a líčidla se jí rozpouštěla. Ta druhá měla tvář suchou jako starý kmen stromu. Pohlédla nejprve na mě a pak na nalíčenou dámu.

Teď samozřejmě vím, že ta vrásčitá žena byla stará vesnická dohazovačka, a ta druhá Chuang tchaj-tchaj, matka chlapce, kterého budu donucena si vzít. Ne, není to pravda, když někteří Číňané tvrdí, že narozené holčičky nemají žádnou cenu. Přijde na to, o jakou holčičku jde. V mém případě lidé viděli mou cenu. Vypadala jsem a voněla jako sladký bochánek dobré čisté barvy.

Dohazovačka se nade mnou rozplývala: „Pozemský kůň pro pozemskou ovci. To je pro manželství nejlepší spojení.“ Poplácala mě po paži a já její ruku odstrčila. Chuang tchaj-tchaj zašeptala svým chrčivým hlasem, že mám možná neobvykle špatnou pchi-čchi, zlostnou povahu. Ale dohazovačka se jen zasmála a poznamenala: „Ale ne, ne. Ona je silný tahoun. Vyroste z ní pilná dívka, která vám v pozdním věku dobře poslouží.“

A tehdy se na mě Chuang tchaj-tchaj zachmuřeně zahleděla, jako by mohla proniknout do mých myšlenek a vyčíst mé budoucí úmysly. Na její pohled nikdy nezapomenu. Oči se jí doširoka rozevřely, jak pečlivě zkoumala můj obličej, a pak se usmála. Uviděla jsem jeden velký zlatý zub, zářící na mě jako oslepující slunce, a pak se doširoka odhalily zbylé zuby, jako by mě chtěla pozřít na jedno polknutí.

Tak takhle jsem byla zasnoubena se synem Chuang tchaj-tchaj, který, jak jsem posléze zjistila, byl pouhé miminko, o rok mladší než já. Jmenoval se Tchien-jü – tchien jako „nebesa“, protože byl tak důležitý, a jü jako „výškrabek“, protože když se narodil, jeho otec byl velmi nemocný a rodina myslela, že nejspíš umře. Tchien-jü se měl stát zosobněním ducha svého otce. Ale jeho otec zůstal naživu a babička dostala strach, aby duchové neobrátili svou pozornost na malého chlapečka a nevzali ho místo otce. A tak na něho starostlivě dozírali, činili za něj všechna rozhodnutí a strašně ho rozmazlovali.

Ale i kdybych věděla, že dostanu tak špatného manžela, neměla jsem na vybranou, tenkrát ani potom. Tak byly rodiny na venkově zaostalé. Nesmyslných staromódních obyčejů jsme se vždycky vzdávali až jako poslední. V jiných městech si už muž mohl vybrat vlastní manželku, samozřejmě se souhlasem svých rodičů. Ale my byli od nových myšlenek tohoto druhu zcela odříznuti. Nikdy jsme se nedozvěděli, když někoho v jiném městě napadlo něco lepšího, to leda jen pokud šlo o něco horšího. Vyslechli jsme příběhy o synech, kteří se natolik nechali ovlivnit špatnými manželkami, že své staré, hořekující rodiče vyhodili na ulici. A tak si matky v Tchaj-jüanu nadále vybíraly své snachy, takové, které budou dobře vychovávat syny, starat se o staré příbuzné a věrně zametat rodinné pohřebiště dlouho poté, co se staré paní odeberou na věčnost.

Protože jsem byla zaslíbena jako žena synovi Chuangů, začala se ke mně má vlastní rodina chovat, jako bych patřila jinam. Matka říkala, kdykoli jsem příliš dlouho nahýbala misku s rýží k sobě: „To se podívejme, kolik toho sní dcera Chuang tchaj-tchaj.“

Matka se mnou tak nejednala proto, že by mě neměla ráda. Kousala se přitom do jazyka, aby nezatoužila po něčem, co už jí nepatřilo.

Byla jsem ve skutečnosti dost poslušné dítě, ale někdy jsem mívala ve tváři protivný výraz – to když mi bylo horko nebo jsem byla unavená anebo velmi nemocná. Tehdy matka říkala: „To je ale ošklivá tvář. To tě Chuangovi nebudou chtít a celá naše rodina bude zneuctěna.“ A já se usedavě rozplakala, aby mi tvář zošklivěla ještě víc.

„Nic naplat,“ krčila rameny matka. „Uzavřeli jsme smlouvu. A tu nelze porušit.“ A já plakala ještě usedavěji.

Se svým budoucím manželem jsem se setkala až v osmi či devíti letech. Jediný svět, jejž jsem znala, bylo naše rodinné sídlo ve vesnici za Tchaj-jüanem. Má rodina žila ve skromném jednopatrovém domě s menším domkem na témže pozemku, který tvořily vlastně jen dvě přilehlé místnosti pro našeho kuchaře a sluhu s jejich rodinami. Náš dům stál na malém kopci. Říkali jsme mu Tři schody do nebe, ale byly to pouze vrstvy upěchovaného bahna smývaného po staletí řekou Fen. Řeka tekla kolem východní zdi našeho dvora a otec o ní tvrdil, že polyká malé děti. Prohlásil, že jednou pozřela celé město Tchaj-jüan. V létě měla řeka hnědou barvu. V zimě byla modrozelená v úzkých korytech, kde se voda prudce valila, a na širších místech zamrzala na kost a zbělela mrazem.

Vzpomínám na jeden Nový rok, kdy se má rodina vypravila k řece a nalovila spoustu ryb – obřích kluzkých tvorů, vysekaných ze svého spánku v zamrzlém vodním loži – tak čerstvých, že sebou házely i potom, co byly vykuchány a vhozeny do rozpálené pánve.

Bylo to toho roku, kdy jsem prvně uviděla svého manžela jako malého chlapce. Když vybouchly rachejtle, hlasitě vykřikl – jé! – s pusou dokořán, ačkoli už byl docela velký.

Později jsem ho vídala při obřadech červeného vejce, kdy se jednoměsíčním chlapečkům dávala opravdová jména. Sedával babičce na klíně a málem ji svou vahou zasedl. A odmítal si vzít cokoli, co mu bylo nabídnuto, ohrnuje vždy nos tak, jako by mu nabízeli zkysanou okurku, a nikoli sladký koláček.

Takže jsem nezahořela ke svému manželu okamžitou láskou tak, jak to dneska vidíš v televizi. Považovala jsem toho chlapce spíš za jakéhosi nezvedeného bratrance. Naučila jsem se být zdvořilá k Chuangovým a zvlášť k Chuang tchaj-tchaj. Matka mě k ní postrkovala a pobízela mě: „Co řekneš mamince?“ A já byla zmatená a nevěděla jsem, kterou matku myslí. A tak jsem se ohlédla na svou pravou matku, omluvila se: „Promiň, mami,“ a pak jsem se otočila k Chuang tchaj-tchaj a podala jí nějaký pamlsek se slovy: „To je pro tebe, maminko.“

Pamatuji se, že jednou to byl siao-mej, knedlíček, který jsem měla strašně ráda. Matka Chuang tchaj-tchaj řekla, že jsem ten knedlíček udělala zvlášť pro ni, ačkoli jsem do něj ve skutečnosti jenom šťouchla prstem, když kuchař knedlík plný páry nabral na talířek.

Můj život se od základu změnil, když mi bylo dvanáct, toho léta, co přišly silné deště. Řeka Fen, jež vedla prostředkem našich polí, se rozvodnila. Zničila všechnu pšenici, kterou má rodina toho roku zasadila, a znehodnotila půdu na dlouhá léta dopředu. Dokonce i náš dům na malém kopci se nedal obývat. Když jsme sešli dolů z prvního patra, uviděli jsme, že podlaha a nábytek jsou pokryty mazlavým bahnem. Po dvoře se válely stromy vyrvané z kořenů, kusy rozbořených zdí a mrtvá kuřata. A my v těch sutinách byli strašně chudí.

Tenkrát se nedalo jít do pojišťovny a říct: Byla mi způsobena taková a taková škoda, zaplaťte mi milion dolarů. V té době měl člověk prostě smůlu, když vyčerpal své vlastní prostředky. Otec prohlásil, že nemáme na vybranou a budeme se muset přestěhovat s celou rodinou do Wu-si, na jih blízko Šanghaje, kde měl matčin bratr malý mlýn. Otec oznámil, že se tam celá rodina až na mě okamžitě přestěhuje. Bylo mi dvanáct, byla jsem dost stará na to, abych se mohla odloučit od své rodiny a žít s Chuangovými.

Silnice byly tak blátivé a plné obrovských děr, že žádný povoz nebyl ochoten zajet k našemu domu. Všechen těžký nábytek a lůžkoviny tam musely zůstat a byly přislíbeny Chuangovým jako mé věno. V tomhle byla má rodina velice praktická. Takové věno je víc než dostatečné, mínil otec. Ale nedokázal zabránit matce, aby mi nedala svůj čang, přívěsek s vybroušeným rudým jadeitem. Když mi ho zapínala kolem krku, tvářila se strašně vážně, takže jsem pochopila, že je velmi smutná. „Poslouchej svou rodinu,“ nabádala mě. „Tvař se šťastně, až k nim přijdeš. Vlastně máš velké štěstí.“

Dům rodiny Chuangů stál také u řeky. Zatímco náš dům byl zatopen, jejich zůstal netknutý. Bylo to proto, že stál výše v údolí. A já si poprvé uvědomila, že Chuangovi měli daleko lepší postavení než má rodina. Dívali se na nás svrchu, takže jsem pochopila, proč mají Chuang tchaj-tchaj a Tchien-jü tak dlouhý nos.

Když jsem prošla Chuangovic obloukovou branou z kamene a dřeva, uviděla jsem velký dvůr s třemi či čtyřmi řadami malých nízkých baráčků. Některé byly na skladování zásob, jiné pro služebnictvo a jejich rodiny. Za těmito skromnými staveními stála hlavní budova.

Šla jsem blíž a zírala na dům, který se měl stát mým domovem až do konce života. Patřil rodině po řadu generací. Nebyl nijak zvlášť starý ani pozoruhodný, ale bylo vidět, že rostl spolu s rodinou. Měl čtyři podlaží, každé pro jednu generaci: praprarodiče, prarodiče, rodiče a děti. Dům působil neuspořádaně. Byl chvatně vybudován a pak se k němu přistavovaly místnosti a patra a křídla a ozdoby ve všemožném stylu, odrážející příliš mnoho názorů. Přízemí bylo postaveno z říčních balvanů spojených hlínou prokládanou slámou. První a druhé patro bylo z hladkých cihel s balustrádou, aby vypadalo jako palácová věž. A poslední patro bylo z šedých dřevěných desek zakončených střechou z červených tašek. Aby byla domu dodána vážnost, před hlavním vchodem stály dva kulaté sloupy podpírající verandu. Ty sloupy byly natřeny načerveno stejně jako dřevěné okenice. Někdo, nejspíš Chuang tchaj-tchaj, nechal po stranách střechy namalovat imperiální dračí hlavy.

Uvnitř se dům snažil vytvořit jiný dojem. Jediná opravdu hezká místnost byl salon v přízemí, ve kterém Chuangovi přijímali hosty. V salonu byly červeně lakované dřevěné stoly a židle, jemné polštáře se jménem rodiny Chuangů, vyšitým ve starobylém stylu, a řada vzácných předmětů, které mu dodávaly vzezření blahobytu a staré slávy. Zbytek domu byl obyčejný a nepohodlný a plný hluku ze stížností dvaceti příbuzných. Jako by se s každou generací dům uvnitř zmenšil, přeplnil se. Každá místnost byla přepažena napůl, aby z ní vznikly dvě.

Když jsem dorazila, žádná velká oslava se nekonala. Chuang tchaj-tchaj nevyvěsila rudé transparenty, které by mě vítaly v přepychovém salonu v přízemí. Tchien-jü mi nepřišel v ústrety. Místo toho mě Chuang tchaj-tchaj nahnala po schodech nahoru do prvního patra do kuchyně, kam obvykle děti z rodiny nechodily. Byl to prostor pro kuchaře a sluhy. To abych znala své místo.

Onoho prvního dne jsem si ve svých nejlepších prošívaných šatech stoupla k nízkému dřevěnému stolu a začala krájet zeleninu. Ruce se mi přes veškerou snahu třásly. Stýskalo se mi po mé rodině a svíral se mi žaludek, protože jsem věděla, že jsem konečně tam, kam mě můj život měl zavést. Ale byla jsem rovněž rozhodnuta ctít slovo svých rodičů, aby Chuang tchaj-tchaj nemohla nikdy obvinit mou matku ze ztráty cti. Toho se od naší rodiny nedočká.

Jak jsem o tom přemýšlela, uviděla jsem starou služku sehnutou nad týmž nízkým stolem, jak kuchá rybu a po očku mě pozoruje. Plakala jsem a bála se, aby to na mě neřekla Chuang tchaj-tchaj. A tak jsem se zeširoka usmála a zvolala: „To mám ale štěstí. Tady budu mít skvělý život.“ A bez rozmyslu jsem jí zřejmě máchla nožem příliš blízko nosu, protože se na mě zlostně rozkřičela: „Šen-me pen-te žen!“ – Ty jsi ale pitomá! A já hned pochopila, že je to varování, protože když jsem vykřikovala o svém štěstí, málem jsem oklamala samu sebe, že by se mohlo vyplnit.

Tchien-jüa jsem uviděla večer u večeře. Byla jsem stále ještě o pár palců vyšší, ale on se choval jako velký vojenský diktátor. Pochopila jsem, jaký manžel z něj bude, protože si dal zvlášť záležet na tom, aby mě rozplakal. Stěžoval si, že polévka není dost horká, a pak jakoby náhodou převrhl mísu. Počkal, dokud jsem nezasedla k jídlu, a pak se dožadoval další misky rýže. Zeptal se, proč se tak nepříjemně tvářím, když se na něj dívám.

Během několika příštích let Chuang tchaj-tchaj nařídila ostatnímu služebnictvu, aby mě naučili šít polštáře s ostrými rohy a vyšívat jméno mé budoucí rodiny. Jak by mohla žena vést dobře domácnost svého manžela, pokud si v životě nezašpiní ruce, říkávala mi Chuang tchaj-tchaj, když mě pověřovala nějakým novým úkolem. Nemyslím, že si Chuang tchaj-tchaj sama kdy zašpinila ruce, ale přikazovat a kritizovat uměla výborně.

„Ať se naučí pořádně propírat rýži, aby z ní tekla jen čistá voda. Její manžel nemůže jíst blátivou rýži,“ říkala kuchařce.

Jindy poručila služce, aby mi ukázala, jak umývat nočník. „Ať do něj strčí nos, aby se přesvědčila, že je čistý.“ Takhle jsem se naučila být poslušnou ženou. Naučila jsem se vařit tak dobře, že jsem cítila, jestli je masová nádivka přesolená, ještě než jsem ji ochutnala. Vyšívala jsem tak malými stehy, že výšivka vypadala jako namalovaná. A dokonce i Chuang tchaj-tchaj si stěžovala jen tak naoko, že sotva odhodí špinavou blůzu na zem, už je zase vypraná a má ji na sobě, takže musí denně nosit pořád stejné oblečení.

Po určité době mi to přestalo připadat zlé, skutečně. Po určité době mě všechno tak bolelo, že mi to bylo jedno. Z čeho jsem mohla mít větší radost, než když jsem viděla, jak všichni hltají blýskavé houby a bambusové výhonky, které jsem toho dne pomáhala připravit? Co mohlo být uspokojivějšího, než když Chuang tchaj-tchaj kývla a pohladila mě po hlavě, když jsem jí posté kartáčem pročísla vlasy? Co mě mohlo učinit šťastnější, než když Tchien-jü snědl celou misku nudlí, aniž by si jedinkrát postěžoval na jejich chuť nebo na mé vzezření? Je to jako s těmi ženami, které dneska vidíš v americké televizi, jak jsou štěstím bez sebe, že se jim podařilo vyprat skvrnu, takže šaty vypadají líp než nové.

Vidíš, jak mi Chuangovi málem vpravili to své myšlení pod kůži? Začala jsem Tchien-jüa považovat za boha, jehož názory jsou cennější než můj vlastní život. Chuang tchaj-tchaj jsem začala brát jako svou pravou matku, jíž jsem se snažila zavděčit, již jsem napodobovala a na slovo poslouchala.

Když mi bylo lunárního nového roku šestnáct let, Chuang tchaj-tchaj mi řekla, že je připravena příštího jara uvítat vnuka. I kdybych se nechtěla vdát, kam jinam bych šla? Přestože jsem byla silná jako kůň, kam jsem mohla utéct? Po celé Číně byli Japonci.

„Japonci se zjevili jako nezvaní hosté,“ řekla babička Tchien-jüa, „a proto nikdo nepřišel.“ Chuang tchaj-tchaj měla velkolepé plány, ale naše svatba byla nakonec docela malá.

Sezvala celou vesnici a přátele a také příbuzné z jiných měst. Tenkrát se žádná pozvání nepotvrzovala. Bylo nezdvořilé nepřijít. Avšak Chuang tchaj-tchaj nenapadlo, že by válka mohla mít vliv na dobré způsoby. A tak kuchařka a její pomocníci připravili stovky jídel. Starý nábytek mé rodiny byl vyleštěn tak, že působil jako impozantní věno, a umístěn v předním salonu. Chuang tchaj-tchaj osobně dohlédla na to, aby byly odstraněny všechny skvrny od vody a bahna. Dokonce u někoho objednala, aby napsal pozdravná poselství na rudé transparenty, jako by ty ozdoby naaranžovali moji rodiče jako blahopřání k mému sňatku. A zařídila pronájem rudého palankinu, ve kterém mě měli odnést ze sousedního domu na svatební obřad.

Na den naší svatby připadlo spoustu smůly, přestože dohazovačka vybrala šťastný den, patnáctý den osmého měsíce, kdy je měsíc úplně kulatý a větší než jindy v roce. Ale týden před příchodem měsíce se objevili Japonci. Vtrhli do provincie Šan-si i do provincií, které s námi sousedily. Lidé byli nervózní. A ráno patnáctého, v den svatebního obřadu, začalo pršet, což bylo špatné znamení. Když začalo hřmět a lítaly blesky, lidé je omylem považovali za japonské bomby a zůstali doma.

Později jsem se doslechla, že chudák Chuang tchaj-tchaj čekala mnoho hodin, dokud nepřijdou další hosté, a nakonec, když už si víc hostů nemohla vycucat z prstu, se rozhodla začít s obřadem. Co se dalo dělat? Válku odestát nemohla.

Byla jsem v domě u sousedů. Když mě zavolali, abych sešla dolů a nechala se odnést v rudém palankinu, seděla jsem u malé toaletky u otevřeného okna. Rozplakala jsem se a hořce jsem vzpomínala na slib svých rodičů. Přemítala jsem o tom, proč byl můj osud takto určen, proč mám být v životě nešťastná, aby někdo jiný mohl být šťastný. Ze svého místa u okna jsem viděla řeku Fen a její blátivou hnědou vodu. Uvažovala jsem o tom, jestli se nemám vrhnout do této řeky, která zničila štěstí mé rodiny. Člověka napadá všelicos, když se zdá, že je život u konce.

Začalo znovu pršet, drobně mžilo. Zezdola na mě znovu volali, abych si pospíšila. A mne napadaly ještě naléhavější a podivnější myšlenky.

Ptala jsem se, co je pravou podstatou člověka? Změním se tak, jako když řeka změní barvu, ale zůstanu stále sama sebou? A pak jsem si všimla, jak se záclony prudce nadouvají, že déšť venku zesílil a že všichni zmateně pobíhají a křičí. Usmála jsem se. A pak jsem si uvědomila, že je to poprvé, kdy vidím sílu větru. Vítr samotný jsem vidět nemohla, ale viděla jsem, že žene vodu, která naplňovala řeky a utvářela krajinu. Lidé kvůli němu povykovali a tančili.

Utřela jsem si oči a podívala se do zrcadla. Byla jsem překvapena tím, co jsem zahlédla. Měla jsem na sobě překrásné rudé šaty, ale to, co jsem spatřila, mělo ještě větší cenu. Byla jsem silná. Byla jsem čistá. Měla jsem v hlavě vlastní myšlenky, které nikdo neprohlédl, které mi nikdo nemohl vzít. Byla jsem jako vítr.

Pohodila jsem hlavou a pyšně se na sebe usmála. A pak jsem si přes obličej přetáhla rudý vyšívaný závoj, abych své myšlenky zakryla. Ale pod tím závojem jsem pořád věděla, kdo jsem. Dala jsem sama sobě slib, že budu vždy pamatovat na přání svých rodičů, ale že nikdy nezapomenu na sebe samu.

Když jsem přijela na svatbu, rudý závoj mi zakrýval oči, a neviděla jsem před sebe. Avšak když jsem sklonila hlavu, mohla jsem po straně trochu vidět. Přišlo strašně málo lidí. Zahlédla jsem Chuangovy, tytéž hašteřivé příbuzné, kteří si teď kvůli malé návštěvnosti připadali trapně, hudebníky s houslemi a flétnami. A pak tu bylo pár vesničanů, kteří sebrali odvahu, aby se přišli zadarmo najíst. Dokonce jsem viděla služebnictvo s jejich dětmi, které asi přizvali proto, aby se společnost zdála větší.

Kdosi mě vzal za ruku a vedl mě po cestě. Jako slepá jsem kráčela vstříc svému osudu. Ale už jsem se nebála. Věděla jsem, co je ve mně.

Oddával nás vysoký hodnostář a hrozně dlouho hovořil o filozofech a vzorech ctnosti. Pak jsem slyšela dohazovačku mluvit o našich datech narození a harmonii a plodnosti. Sklonila jsem hlavu pod závojem a zahlédla její ruce, jak rozbalují rudý hedvábný šátek a ukazují všem červenou svíci.

Svíce měla knot na zapálení po obou stranách. Na jednom konci bylo zlatým písmem napsáno jméno Tchien-jüa, na druhém moje. Dohazovačka zapálila oba konce a oznámila: „Sňatek byl uzavřen.“ Tchien-jü mi z obličeje strhl závoj a usmál se na své přátele a rodinu, aniž mi věnoval jediný pohled. Připomínal mi mladého páva, jehož jsem jednou pozorovala a který se, když roztáhl svůj stále ještě nedopeřený ocas, choval, jako by mu patřil celý dvůr.

Viděla jsem, jak dohazovačka upevňuje červenou svíci do zlatého podstavce a pak ji předává nervózně vypadající služce. Tato služka měla za úkol svíci opatrovat během hostiny i po celou noc a dohlédnout na to, aby ani jeden konec nezhasl. Ráno pak dohazovačka měla předvést výsledek, malý černý oharek, a prohlásit: „Tato svíce hořela nepřetržitě po obou stranách, aniž zhasla. Je to sňatek, který nelze zrušit.“

Pořád si to pamatuji. Ta svíce představovala manželské pouto, jež znamenalo víc než katolický slib o nerozlučitelnosti svátosti manželství. Znamenalo to, že se nemohu rozvést, ba ani znovu vdát, i kdyby Tchien-jü zemřel. Ta červená svíce mě měla navždy připoutat k mému manželu a jeho rodině, a nic už to nemohlo zvrátit.

A dohazovačka samozřejmě druhý den ráno učinila své prohlášení a ukázala, že splnila svůj úkol. Ale já vím, jak to bylo doopravdy, protože jsem celou noc nespala a kvůli svému manželství ji proplakala.

Po hostině nás naši nepočetní svatebčané napůl dostrkali a napůl odnesli do druhého patra do naší malé ložnice. Dělali vtipy a zpod postele vytahovali chlapce. Dohazovačka pomohla malým dětem vyhledat červená vejce, která byla ukryta mezi přikrývkami. Chlapci přibližně stejně staří jako Tchien-jü nás donutili sednout si na postel vedle sebe a pak jsme se museli líbat, aby nám zrudly tváře vášní. Na balustrádě za naším otevřeným oknem vybuchovaly rachejtle a někdo poznamenal, že to je dobrá záminka proto, abych se utekla manželovi do náručí.

Jakmile všichni odešli, seděli jsme dlouhou chvíli vedle sebe mlčky, naslouchajíce smíchu venku. Když utichl, Tchien-jü prohlásil: „To je moje postel. Ty budeš spát na gauči.“ Hodil mi polštář a tenkou přikrývku. Byla jsem tak ráda! Počkala jsem, až usnul, a pak jsem rychle vstala a tiše se vyplížila ven, dolů po schodech do tmavého dvora.

Venku to vonělo, jako by se mělo brzy zase rozpršet. Plakala jsem a bosýma nohama jsem cítila, jak z mokrých dlaždic stále sálá horko. Otevřeným oknem, zalitým žlutým světlem, bylo vidět dohazovaččinu služku na druhé straně dvora. Seděla za stolem a vypadala hrozně ospale a červená svíce hořela ve zvláštním svícnu. Sedla jsem si ke stromu, abych pozorovala, jak se přede mnou rozhoduje o mém osudu.

Musela jsem usnout, protože si pamatuji, že mě ze spánku vytrhlo hlasité zahřmění. V tom okamžiku jsem spatřila, jak dohazovaččina služka vybíhá z místnosti, vyděšená jako kuře, kterému mají zakroutit krkem. Ach, musela taky usnout, pomyslela jsem si, a teď si myslí, že to jsou Japonci. Zasmála jsem se. Obloha náhle zesvětlala a ozvalo se další zahřmění, a služka vyběhla ze dvora ven na silnici a utíkala, až se za ní prášilo. Kampak chce utéct, divila jsem se a smála. A pak jsem uviděla, že červená svíce ve větru jen tak blikotá.

Nepřemýšlela jsem, když se mé nohy zvedly od země a nesly mě přes dvůr do žlutě zalité místnosti. Ale doufala jsem – modlila jsem se k Buddhovi, k bohyni milosti a k luně v úplňku –, že ta svíce zhasne. Trochu zaprskala a plamínek se ztlumil, ale oba konce stále rovnoměrně hořely. Hrdlo se mi naplnilo takovou nadějí, až se nakonec rozskočilo a sfouklo plamen na straně mého manžela.

Okamžitě jsem se roztřásla strachem. Myslela jsem, že se odněkud snese nůž a podřízne mě. Nebo že se rozevřou nebesa a odvanou mě pryč. Ale nestalo se nic, a když se mi vrátilo vědomí, rychlými provinilými krůčky jsem odcupitala do svého pokoje.

Druhý den ráno dohazovačka pyšně pronesla své prohlášení před Tchien-jüem, jeho rodiči a mnou. „Můj úkol je splněn,“ oznámila a nasypala zbylé černé oharky do rudé látky. Avšak povšimla jsem si zahanbeného, truchlivého výrazu její služky.

Nakonec jsem si Tchien-jüa zamilovala, ale jinak, než myslíte. Od počátku se mi dělalo nevolno z představy, že na mě jednou vleze a vykoná své dílo. Pokaždé, když jsem vstupovala do naší ložnice, ježily se mi vlasy hrůzou. Ale během prvních měsíců se mě ani nedotkl. Spal na své posteli a já na gauči.

Před jeho rodiči jsem byla poslušná žena, přesně jak mě naučili. Každé ráno jsem nařídila kuchařce, aby zabila mladé kuřátko a vyvařila z něj šťávu. Tu šťávu jsem vlastnoručně nalila do misky a nikdy jsem ji neředila vodou. Podávala jsem ji Tchien-jüovi k snídani s přáním dobrého zdraví. A každý večer jsem uvařila speciální tonizující polévku zvanou tou-nao, která byla nejen velice chutná, ale bylo v ní osm přísad zaručujících dlouhý život matkám. To moji tchyni velmi těšilo.

Ale k jejímu štěstí to nestačilo. Jednoho rána jsme seděly s Chuang tchaj-tchaj v jedné místnosti a vyšívaly jsme. Snila jsem o svém dětství, o malé žabičce jménem Velký vítr, kterou jsem kdysi měla na hraní. Chuang tchaj-tchaj byla neklidná, jako by ji svrběla noha v botě. Slyšela jsem, jak supí, a pak zničehonic vyskočila ze židle, přistoupila ke mně a vrazila mi facku.

„Jsi špatná žena!“ zvolala. „Jestli odmítáš spát s mým synem, nebudu tě živit ani šatit.“ A tak jsem se dozvěděla, co řekl můj manžel, aby se vyhnul hněvu své matky. I ve mně se to vzteky vařilo, ale neřekla jsem ani slovo, pamětlivá svého slibu rodičům být poslušnou ženou.

Té noci jsem seděla na Tchien-jüově posteli a čekala, že se mě zmocní. Ale ani se mě nedotkl. Ulevilo se mi. Příštího večera jsem si lehla do postele vedle něho. A zase nic. A tak jsem si následující noci svlékla košili.

Tehdy jsem poznala, co je Tchien-jü zač. Byl zděšený a odvrátil tvář. Vůbec po mně netoužil, ale byl to jeho strach, který mě přivedl na myšlenku, že ho zřejmě ženy nepřitahují. Byl jako malý chlapec, který nikdy nedospěl. Po chvíli jsem se přestala bát. Dokonce jsem se na něj začala dívat jinýma očima. Nebylo to jako láska manželky k manželovi, ale spíš jako když sestra chrání mladšího bratříčka. Zase jsem si košili oblékla a lehla si k němu a hladila ho po zádech. Věděla jsem, že se už nemusím bát. Ležela jsem s Tchien-jüem na jedné posteli. Nikdy na mne nesáhne a já budu spát na pohodlném místě.

Když uplynulo zase pár měsíců a mé břicho zůstalo ploché a prsa malá, Chuang tchaj-tchaj se znovu rozlítila. „Syn říká, že do tebe nastříkal tolik semena, že by stačilo na tisíc vnoučat. Kde jsou? Musí to být tvoje chyba.“ A pak mě donutila zůstat celý den na lůžku, aby semeno s jejími vnoučaty tak snadno nevyteklo.

Vy si samozřejmě myslíte, že válet se celý den v posteli a vůbec nevstávat je něco skvělého. Ale já vám řeknu, že to bylo horší než vězení. Myslím, že se Chuang tchaj-tchaj trošku pomátla.

Nařídila služebnictvu, aby z pokoje odneslo veškeré ostré předměty, protože se domnívala, že nůžky a nože podřezávají její budoucí generaci. Zakázala mi šít. Řekla mi, že se musím soustředit a nemyslet na nic jiného než na děti. A čtyřikrát denně za mnou do pokoje přicházela velmi milá služka, která se celou dobu omlouvala, když mě nutila pít velice odpornou medicínu.

Záviděla jsem té dívce, že může vyjít ze dveří ven. Někdy, když jsem ji pozorovala z okna, jsem si představovala, že jsem to já, kdo stojí na dvoře a smlouvá s potulným příštipkářem, tlachá s ostatními služkami, hubuje hezkého poslíčka svým vysokým škádlivým hlasem.

Jednoho dne, když uplynulo mnoho měsíců a nedostavil se žádný výsledek, Chuang tchaj-tchaj pozvala do domu starou dohazovačku. Dohazovačka mě pozorně prohlédla, zkontrolovala den a hodinu mého narození a nakonec se zeptala Chuang tchaj-tchaj na mou povahu. Pak nám oznámila svůj závěr: „Je to jasné, co se stalo. Žena může mít syny, jenom když postrádá jeden prvek. Tvoje snacha se narodila s dostatkem dřeva, ohně, vody a země a chyběl jí jenom kov, což bylo dobré znamení. Jenže když se vdala, ověsila jsi ji zlatými náramky a ozdobami, takže má teď všechny prvky včetně kovu. Je moc vyrovnaná, než aby mohla mít děti.“

To byla pro Chuang tchaj-tchaj radostná zpráva, protože nic jí nebylo víc vhod než mě obrat o všechno své zlato a šperky, aby mi dopomohla k plodnosti. I pro mne to byla dobrá zpráva. Protože jakmile mi z těla sňali všechno zlato, cítila jsem se lehčí, svobodnější. To se prý stává, když člověku chybí kov. Začne nezávisle myslet. Ten den jsem začala přemýšlet o tom, jak se z tohoto manželství vyvléct, aniž bych porušila slib daný své rodině.

Bylo to vlastně docela jednoduché. Šlo o to přesvědčit Chuangovy, že se mě chtějí zbavit oni, aby pak prohlásili manželskou smlouvu za neplatnou.

Promýšlela jsem svůj plán mnoho dní. Pozorovala jsem všechny kolem sebe, myšlenky, které se jim odrážely ve tvářích, a nakonec jsem byla připravená. Vybrala jsem si šťastný den, třetí den třetího měsíce. Je to den svátku Čisté Jasnosti, jarní slavnosti mrtvých. Toho dne musí být vaše mysl čistá, když vzpomínáte na své předky. Je to den, kdy všichni navštěvují rodinné hroby. Přinesou si motyčky na odstranění plevele a košťata na zametení kamenů a přinášejí zesnulým knedlíky a pomeranče jako duchovní potravu. Ne, není to chmurný den, je to spíš jakýsi piknik, ale má zvláštní význam pro někoho, kdo touží po vnoučatech.

Ráno toho dne jsem probudila Tchien-jüa a celý dům svým kvílením. Trvalo hodně dlouho, než do pokoje přišla Chuang tchaj-tchaj. „Co to s ní zase je,“ křičela ze svého pokoje. „Uklidni ji.“

Ale nakonec, když mé kvílení neustávalo, vtrhla k nám do ložnice a jala se mi zplna hrdla spílat.

Jednou rukou jsem si svírala ústa a druhou oči. Házela jsem sebou, jako by mě zachvátila strašlivá bolest. Zahrála jsem to docela přesvědčivě, protože Chuang tchaj-tchaj se polekala a stáhla se jako vystrašené zvíře.

„Co se stalo, dceruško? Honem mi to pověz,“ zvolala.

„Ach, je to strašné pomyšlení, příliš strašné, než abych to mohla vyslovit,“ řekla jsem mezi srdceryvnými vzlyky a lapáním po dechu.

Poté co jsem se dostatečně nakvílela, jsem vyslovila to, co bylo tak nemyslitelné. „Měla jsem sen,“ oznámila jsem. „Navštívili mě naši předkové a řekli, že chtějí vidět naši svatbu. A tak jsme pro ně Tchien-jü a já znovu předvedli svatební obřad. Viděli jsme, jak dohazovačka zapaluje svíci a předává ji služce, aby ji hlídala. Naši předkové byli nesmírně spokojeni…“

Chuang tchaj-tchaj se tvářila netrpělivě, když jsem se dala znovu do usedavého pláče. „Ale služka pak z pokoje, kde hořela naše svíce, odešla a zafoukal silný vítr a svíčku zhasl. A naši předkové se velmi rozhněvali. Volali, že ten sňatek je prokletý! Řekli, že zhasl konec svíce Tchien-jüa! Naši předkové říkali, že Tchien-jü zemře, jestli v tomhle manželství setrvá!“

Tchien-jüův obličej zesinal. Ale Chuang tchaj-tchaj se jen ušklíbla. „Ty jsi ale hloupá, že máš takové špatné sny!“ A pak nám všem přikázala, abychom šli ještě spát.

„Maminko,“ zašeptala jsem chraplavě. „Prosím tě, neopouštěj mě! Já se bojím! Naši předkové řekli, že jestli se ta věc nedá do pořádku, začnou cyklus ničení.“

„Co to meleš!“ zvolala Chuang tchaj-tchaj a znovu se ke mně obrátila. Tchien-jü ji následoval, maje ve tváři stejně zamračený výraz jako jeho matka. A já věděla, že se skoro chytili, dvě kačeny naklánějící se nad pekáčem.

„Věděli, že mi nebudete věřit,“ pronesla jsem truchlivým hlasem, „protože věděli, že se nebudu chtít vzdát výhod svého manželství. A tak mi naši předkové oznámili, že použijí znamení, aby ukázali, že se naše manželství rozkládá.“

„Co to máš v hlavě za hlouposti,“ řekla Chuang tchaj-tchaj s povzdechem. Ale nemohla odolat: „Jaká znamení?“

„Ve svém snu jsem viděla muže s dlouhým vousem a mateřským znaménkem na tváři.“

„Dědečka Tchien-jüa?“ zeptala se Chuang tchaj-tchaj. Přikývla jsem, vzpomínajíc na obraz, který visel na zdi.

„Řekl, že jsou tu tři znamení. Zaprvé Tchien-jüovi udělal na zádech černou skvrnku a ta poroste a vyžere mu tělo, stejně jako se to stalo s obličejem našeho předka před jeho smrtí.“

Chuang tchaj-tchaj se spěšně otočila k Tchien-jüovi a vyhrnula mu košili. „Aj-ja!“ zvolala, protože tam skutečně bylo stejné černé mateřské znamínko velikosti palce, jak jsem ho vídala po těch pět měsíců, kdy jsme spolu spali jako bratr a sestra.

„A pak se náš předek dotkl mých úst,“ poklepala jsem si na tvář, jako by opravdu bolela. „Prohlásil, že mi začne vypadávat zub za zubem, dokud se nepřestanu vzpírat opustit toto manželství.“

Chuang tchaj-tchaj se mi zvědavě podívala do úst a zalapala po dechu, když uviděla zející díru v koutku, odkud mi před čtyřmi lety vypadl shnilý zub.

„A nakonec jsem viděla, jak zasel semeno do služčina lůna. Řekl, že ta dívka jenom předstírá, že pochází z prosté rodiny. Ve skutečnosti je z krve císařské a…“

Položila jsem hlavu na polštář, jako by mě to zcela vyčerpalo. Chuang tchaj-tchaj mi zatřásla ramenem. „Cože říkal?“

„Řekl, že ta služebná je pravou duchovní manželkou Tchien-jüa. A že ze semena, které zasel, vyroste jeho dítě.“

Během dopoledne přivlekli dohazovaččinu služku do našeho domu a dostali z ní strašné doznání.

A po dlouhém pátrání našli tu služku, kterou jsem si tak oblíbila, tu, již jsem každodenně pozorovala z okna. Všimla jsem si, jak se jí rozšířily oči a utuchl škádlivý hlas, kdykoli se dostavil hezký poslíček. A později jsem sledovala, jak se jí zakulacuje bříško a prodlužuje obličej strachem a obavami.

Takže si dovedete představit, jak byla šťastná, když ji přinutili říct pravdu o jejím císařském původu. Doslechla jsem se posléze, že jí ten nucený sňatek s Tchien-jüem připadal natolik zázračný, že se z ní stala silně pobožná osoba, která přikazovala služebnictvu zametat hroby předků nikoli jen jednou za rok, ale každý den.

Není co dodat. Nekladli mi to příliš za vinu. Chuang tchaj-tchaj se dočkala vnuka. Já dostala své šaty, jízdenku do Pekingu a peníze na cestu do Ameriky. Chuangovi mě žádali jen o to, abych o svém nepodařeném manželství nikdy nevyprávěla nikomu důležitému.

Je to pravdivý příběh o tom, jak jsem dodržela slib a obětovala svůj život. Podívej se na zlato, co teď nosím. Porodila jsem tvé bratry a pak mi váš otec dal tyhle dva náramky. Pak jsem měla tebe. A každých pár let, když mi zbudou nějaké peníze, kupuji si další náramek. Znám svou cenu. Vždycky jsou dvacetičtyřkarátové, z ryzího zlata.

Ale nikdy nezapomenu. Na svátek Čisté Jasnosti si všechny náramky sundávám. Vzpomínám na den, kdy jsem konečně rozpoznala vlastní nefalšovanou myšlenku a byla jsem schopna za ní jít. Bylo to toho dne, kdy jsem jako mladá dívka stála s tváří zakrytou rudým svatebním závojem. Slíbila jsem si, že nebudu zapomínat na sebe.

Jak je to krásné být zase tou dívkou, sundat si šátek, abych se podívala, co je vespod, a cítit, jak se tělu vrací lehkost!

Ying-ying St. Clairová:
Paní z Luny

Po všechna ta léta jsem držela pusu, abych z ní nevypustila sobecké touhy. A protože jsem byla tak dlouho zticha, má dcera mě teď neslyší. Sedí u svého přepychového bazénu a poslouchá jenom walkman Sony, mobilní telefon a svého velkého důležitého manžela, který se jí ptá, proč topí dřevěným uhlím a proč nemají nějaké lehčí palivo.

Celá léta jsem ukrývala svou pravou povahu a pobíhala jsem kolem jako malý stín, aby mě nikdo nemohl chytit. A protože jsem se pohybovala tak vskrytu, dcera mě teď nevidí. Vidí seznam věcí, které je třeba koupit, svou přečerpanou šekovou knížku, popelník nakřivo postavený na rovném stole.

Přitom já jí chci říct: Jsme ztraceny, ona i já, neviděny a nevidící, neslyšeny a neslyšící, neznámy ostatním.

Neztratila jsem se sama sobě najednou. Léta jsem si třela obličej a smývala z něho bolest, stejně jako je tesaný kámen ohlazován vodou.

Ale dnes si vzpomínám na dobu, kdy jsem běhala a křičela, kdy jsem nevydržela v klidu postát. Je to má nejdávnější vzpomínka: jak jsem řekla Paní z Luny své přání. A protože jsem zapomněla, co jsem si přála, zůstala ta vzpomínka po mnoho let zasutá.

Ale teď si na to přání vzpomínám a vybavuje se mi podrobně celý ten den stejně jasně, jako vidím svou dceru a pošetilost jejího života.

V roce 1918, když mi byly čtyři, bylo o svátku Luny ve Wu-si na podzim neobvyklé, strašné horko. Když jsem se toho rána, patnáctého dne osmého měsíce, probudila, byla slaměná rohož na mé posteli celá propocená. Všechno v pokoji bylo cítit mokrou trávou spařenou vedrem.

Už dříve v létě sluhové pověsili do všech oken bambusové závěsy, aby zastínili slunce. Na každé posteli byla jen tkaná rohož, naše jediná lůžkovina během měsíců vlhkého vedra. I rozpálené dlaždice na dvoře přetínaly bambusové cestičky. Nastal podzim, ale bez chladných rán a večerů. A tak ztuchlé vedro stále dlelo ve stínech za závěsy a ohřívalo štiplavé pachy z mého nočníku, prosakovalo do polštáře, dráždilo mě vzadu na krku a nadouvalo mi tváře, takže jsem se toho rána vzbudila s neklidným steskem.

Zvenku byl cítit další pach, jako by se něco pálilo, pronikavou vůni, napůl sladkou a napůl hořkou. „Co je to tam za smrad?“ zeptala jsem se své a-ma, chůvy, která se pokaždé zjevila vedle mé postele, kdykoli jsem se probudila. Spala na lůžku v malém pokojíku vedle mého.

„Už jsem ti to vysvětlovala včera,“ odpověděla, vytáhla mě z postele a posadila si mě na klín. Má ospalá mysl se snažila upamatovat, co že mi to včera ráno po probuzení říkala.

„Pálíme Pět zel,“ hlesla jsem mátožně a pak se vykroutila z její teplé náruče. Vylezla jsem na stoličku a vyhlédla z okna na dvůr pod námi. Uviděla jsem zelený prstenec stočený do tvaru hada, z jehož ocasu stoupal žlutý dým. Před několika dny mi a-ma ukázala, že had pochází z pestrobarevné krabičky zdobené pěti zlými tvory: plovoucím hadem, skákajícím škorpionem, létající stonožkou, padajícím pavoukem a vymrštěnou ještěrkou. Kousnutí kteréhokoli z těchto tvorů by dokázalo zabít dítě, vysvětlila a-ma. Ulevilo se mi, protože jsem myslela, že jsme chytili všech Pět zel a pálíme jejich těla. Netušila jsem, že zelený prstenec byl pouhým kadidlem užívaným na ochranu proti komárům a drobným muškám.

Toho dne, místo aby mě oblékla do lehkého bavlněného kabátku a volných kalhot, a-ma přinesla těžký hedvábný žlutý kabátek a kalhoty lemované černými pásky.

„Dnes není čas na hraní,“ řekla a roztáhla podšívaný kabátek. „Matka ti na svátek Luny ušila nové tygří šaty…“ Navlékla mě do kalhot. „Je to velmi důležitý den a ty jsi už velká, takže můžeš jít na oslavu.“

„Co je to oslava?“ zajímala jsem se, když mi a-ma natáhla kabátek přes spodní bavlněné prádlo.

„To znamená chovat se, jak se sluší. Budeš dělat různé věci, aby tě bohové nepotrestali,“ nakázala mi a-ma a zapnula mi olivky na šňůrce.

„Jak by mě mohli potrestat?“ zeptala jsem se chrabře.

„Moc se ptáš!“ zvolala a-ma. „Tomu nepotřebuješ rozumět. Prostě se chovej slušně a dělej to, co tvá matka. Zapal kadidlo, učiň oběť Luně, skloň hlavu. Ne abys mi udělala ostudu, Jing-jing.“

Trucovitě jsem se uklonila. Všimla jsem si černých pásků na rukávech, malých vyšitých pivoněk pnoucích se z kudrlinek zlaté příze. Vzpomněla jsem si, že jsem pozorovala matku, jak zapichuje a vytahuje jehlu, jemně modelujíc květiny, lístky a úponky rozkvétající na látce.

A pak jsem zaslechla ze dvora hlasy. Natáhla jsem se na stoličce, abych zjistila, kdo to mluví. Někdo si stěžoval na horko: „… cítím, že mám paži uvařenou doměkka až na kost.“ Na svátek Luny přijela řada příbuzných ze severu a týden u nás bydleli.

A-ma se mi snažila včesat do vlasů široký hřeben a přesně v okamžiku, kdy se jí podařilo udělat uzel, jsem se naschvál svalila ze stoličky.

„Stůj klidně, Jing-jing!“ spustila svou obvyklou lamentaci, zatímco já se chichotala a viklala stoličkou. A pak rázem popadla všechnu mou hřívu jako koně za udidla, a než jsem stačila sletět ze stoličky, rychle mi zkroutila vlasy do copu po straně a vpletla do něj pět barevných hedvábných pentlí. Cop stočila do pevného uzlu a vyčnívající hedvábné pentle pak upravila a zastřihla do úhledného střapce.

Otáčela mě kolem dokola, aby obhlédla své dílo. Pařila jsem se v hedvábném kabátku s podšívkou, ušitém zjevně pro chladnější den. Kůže na temeni hlavy se mi z její péče bolestivě napínala. Copak může nějaký den stát za tolik utrpení?

„Moc hezké,“ řekla a-ma, ač jsem se na ni kabonila.

„Kdo tu dnes bude?“ zeptala jsem se.

„Ta-ťia“ – Všichni, odvětila šťastně. „Všichni pojedeme na jezero Tchaj-chu. Tvá rodina si pronajala loď s proslulým kuchařem. A dnes večer uvidíš na slavnosti Paní z Luny.“

„Paní z Luny! Paní z Luny!“ opakovala jsem a vzrušením celá bez sebe jsem skákala nahoru dolů. A pak, když mě přešlo okouzlení nad příjemným zvukem nových slov, která jsem říkala, zatahala jsem a-ma za rukáv a zeptala se: „Kdo je to Paní z Luny?“

„Čchang-e. Žije na Měsíci a dnes je jediný den, kdy ji můžeš vidět a nechat si splnit tajné přání.“

„Co je to tajné přání?“

„To je něco, co chceš, ale co nesmíš vyslovit,“ vysvětlila a-ma.

„A proč to nesmím vyslovit?“

„No, proto… protože když ho vyslovíš… už to není přání, ale sobecká touha,“ řekla a-ma. „Copak jsem tě to neučila – že je špatné myslet na své vlastní potřeby? Děvče se nemá nikdy ptát, má jen poslouchat.“

„A jak potom Paní z Luny pozná, co si přeju?“

„Aj! Už se zase moc ptáš! Jí to můžeš prozradit, protože ona není obyčejný člověk.“

Konečně uspokojená jsem okamžitě prohlásila: „Tak to já jí povím, že už nikdy nechci nosit tyhle šaty.“

„Ach! Copak jsem ti to zrovna nevysvětlila?“ vzdychla a-ma. „Když jsi mi to teď prozradila, už to není tajné přání.“

Během dopoledního jídla se nezdálo, že by kdokoli příliš spěchal k jezeru; vždycky si někdo ještě přidal. Pak si po snídani všichni povídali o věcech nemajících valného významu. Každou minutou jsem byla ustaranější a nešťastnější.

„… Podzimní měsíc hřeje. Ó! Husí stíny se vracejí.“

Pa-pa recitoval dlouhou báseň, kterou rozluštil ze starobylých nápisů na kameni.

„Třetí slovo na další řádce,“ vysvětloval, „bylo omleté, jeho význam setřený staletími deště, málem navěky ztraceno pro potomstvo.“

„Ach, ale naštěstí,“ usmál se strýc a zamrkal, „jsi renomovaný znalec starověké historie a literatury. Jsem si jist, žes to určitě vyřešil.“

Můj otec odpověděl veršem: „Opar květů září. Ó!“

Ma-ma vykládala tetě a starým dámám, z jakých různých bylin a hmyzu připravit balzám: „Maže se to sem mezi tahle dvě místa. Vtírejte to energicky, až vás začne pálit kůže, a bolest se vypálí.“

„Aj! Ale jak mám natřít opuchlou nohu?“ naříkala stará dáma. „Je bolavá vevnitř i zvenku. Tak citlivá, že se jí mohu stěží dotknout!“

„To je tím vedrem,“ postěžovala si jiná stará teta. „Spaluje člověka na troud.“

„A vypálí vám zrak!“ zvolala má prateta.

Pokaždé jsem vzdychla, když začaly nové téma. Konečně si mě všimla a-ma a dala mi měsíční koláček ve tvaru králíka. Řekla, že si mohu jít sednout do dvora a sníst ho se svými polovičními sestřičkami, Číslem dvě a Číslem tři.

Snadno se zapomene na loď, když držíte v ruce měsíčního králíčka. Vyšly jsme všechny tři rychle z pokoje, a jen co jsme prošly měsíční branou, která vedla do vnitřního dvora, začaly jsme se pošťuchovat a vřískat a závodily jsme, kdo doběhne první ke kamenné lavičce. Byla jsem největší, a tak jsem si sedla do stínu, kde byla kamenná deska chladná. Mé poloviční sestřičky seděly na sluníčku. Každé z nich jsem ulomila králičí ucho. Uši byly samé těsto, nebyla v nich žádná sladká nádivka ani vaječný žloutek, ale mé poloviční sestřičky byly příliš malé, než aby něco tušily.

„Sestra mě má radši,“ řeklo Číslo dvě Číslu tři.

„Mě má radši,“ řeklo Číslo tři Číslu dvě.

„Nehádejte se,“ řekla jsem jim oběma. Jedla jsem králičí trup a jazykem jsem objížděla rty, abych slízala lepkavou hmotu z tou-fu.

Obraly jsme jedna druhou o drobty, a sotvaže jsme lahůdku sluply, opět se rozhostilo ticho a já začala být neklidná. Tu jsem zahlédla vážku s velkým karmínovým tělem a průsvitnými křídly. Vyskočila jsem z lavičky a začala ji honit, a poloviční sestřičky mi byly v patách a skákaly a natahovaly po ní ruce, až vážka frnkla pryč.

„Jing-jing!“ zaslechla jsem volání a-ma a Číslo dvě s Číslem tři utekly. A-ma stála na dvoře a měsíční branou zatím přicházela má matka s ostatními dámami. A-ma přispěchala a sehnula se, aby mi uhladila žlutý kabátek. „Sin i-fu! I-ta-fa-tuo!“ – Tvé nové šaty! Celé pomačkané! – volala, předvádějíc úzkost.

Matka se usmála a přistoupila ke mně. Přičísla mi pár vzpurných kadeří a zasunula mi je do stočeného copu. „Chlapec může běhat a honit vážky, protože chlapci to mají v povaze,“ řekla. „Ale děvče má zůstat stát. Když stojíš nehybně hodně dlouho, vážka tě přestane vnímat. Pak k tobě přiletí a schová se v zátiší tvého stínu.“ Staré dámy souhlasně přizvukovaly a pak všechny odešly a nechaly mě uprostřed rozpáleného dvora.

Jak jsem tam stála naprosto nehnutě, objevila jsem svůj stín. Nejdřív to byla jen tmavá skvrna na bambusové rohoži, která pokrývala dlaždice na dvoře. Měl krátké nožky a dlouhé paže a tmavý drdůlek zrovna jako já. Když jsem potřásla hlavou, taky potřásl hlavou. Oba jsme zatleskali. Zvedli jsme jednu nohu. Otočila jsem se a šla pryč a stín mě následoval. Rychle jsem se obrátila a stín na mě pohlédl. Nadzdvihla jsem bambusovou rohož, abych zjistila, jestli se stín dá setřást, ale byl pod rohoží, na dlaždicích. Vyvřískla jsem nadšením, jak je ten můj stín chytrý. Běžela jsem do chládku pod strom a dívala se, jak mě stín pronásleduje. Zmizel. Strašně se mi líbil, ta má temná stránka, která byla zrovna tak neklidná jako já.

A pak jsem zaslechla, jak mě zase volá a-ma. „Jing-jing! Už je čas. Jsi připravená jít k jezeru?“ Přikývla jsem a rozběhla se k ní, a mé já utíkalo přede mnou. „Pomalu, pomalu,“ napomínala mě a-ma.

Celá naše rodina už stála venku a vzrušeně povídala. Všichni byli oblečeni v důležitě vyhlížejících šatech. Pa-pa měl nový hnědý kabátec, jednoduchý, ale zjevně z kvalitního hedvábí a dobře ušitý. Ma-ma měla kabátek a sukni v barvách opačných než já: černé hedvábí se žlutými proužky. Mé poloviční sestry měly růžové tuniky stejně jako jejich matky, konkubíny mého otce. Můj nejstarší bratr měl modrý kabátek s vyšitými symboly připomínajícími Buddhova žezla, aby dlouho žil. Ba i staré dámy si na oslavu oblékly své nejlepší šaty: teta mé ma-ma, matka mého pa-pa a její sestřenka a prastrýcova tlustá žena, která si stále ještě vytrhávala obočí a chodila, jako by překračovala kluzký potok, dva malé krůčky a pak vyděšený pohled.

Služebnictvo už zabalilo a naložilo rikšu základním proviantem na jeden den: pletený koš plný cung-c’ – lepkavé rýže zabalené v lotosových listech, některé plněné pečenou šunkou, jiné sladkými lotosovými semeny, kamínka na ohřátí vody na čaj, další koš se šálky a miskami a hůlkami, bavlněný pytel s jablky, granátovými jablky a hruškami, orosené kameninové nádoby s nakládaným masem a zeleninou, řady červených krabic, v nichž bylo v každé po čtyřech měsíčních koláčích, a samozřejmě rohože na spaní pro odpolední spánek.

Pak se všichni usadili do rikš, menší děti se svými chůvami. V posledním okamžiku, než jsme všichni vyrazili, jsem se a-ma vytrhla z náručí a vyskočila z rikšy. Vyšplhala jsem do rikšy, v níž byla má matka, což a-ma velmi rozladilo, protože to z mé strany bylo troufalé a také proto, že mě a-ma nade všechno milovala. Vzdala se vlastního dítěte, malého chlapečka, když jí zemřel manžel, a dostala se do našeho domu, aby se stala mou chůvou. Ale díky ní jsem byla strašně rozmazlená; nikdy mě nenaučila se ohlížet na její city. A tak jsem a-ma považovala jen za cosi, co mělo sloužit mému pohodlí, stejně jako třeba vějíř v létě nebo topení v zimě, požehnání, které člověk ocení a miluje až poté, co ho už není.

Když jsme přijeli k jezeru, byla jsem zklamaná, že necítím žádný chladivý větřík. Naši rikšové byli zbrocení potem a ústa měli otevřená a lapali po dechu jako koně. V doku jsem pozorovala, jak staré dámy a muži přelézají na velkou loď, kterou si naše rodina pronajala. Loď vypadala jako plovoucí čajovna, s otevřeným pavilonem větším než ten na našem dvoře. Měl řadu červených sloupků a taškovou střechu do špice a za ním stálo cosi podobající se zahradnímu domku s kulatými okny.

Jakmile na nás přišla řada, a-ma mě pevně uchopila za ruku a přeskočily jsme přes můstek. Ale jen co jsem se nohama dotkla paluby, vytrhla jsem se jí a spolu s Číslem dvě a Číslem tři jsem kličkovala mezi nohama ostatních lidí zahalených v oblacích temných a zářivých hedvábných šatů – závodily jsme, kdo z nás jako první proběhne celou lodí.

Líbil se mi ten pocit nerovnováhy, když padáte na jednu stranu a pak na druhou. Rudé lucerny zavěšené na střeše a zábradlí se kymácely, jako by se do nich opíral vítr. Mé poloviční sestry a já jsme prsty objížděly lavičky a stolky v pavilonu. Hladily jsme ornamenty zdobného dřevěného zábradlí a tiskly hlavy k otvorům, abychom zahlédly vodu pod sebou. A bylo tam k objevování spousta dalších věcí!

Otevřela jsem těžké dveře vedoucí do zahradního domku a proběhla místností, která vypadala jako velký prostor k sezení. Sestry se smíchem běžely za mnou. Jinými dveřmi bylo vidět do kuchyně. Muž s velkým sekáčkem se otočil a zahlédl nás, pak na nás zavolal a my se stydlivě usmály a vycouvaly ven.

Na zádi lodi jsme našly lidi, kteří vypadali jako ubožáci: muže přikládajícího klacíky do vysokých kamínek s komínem, ženu krájející zeleninu a dva napohled drsné mladíky sedící na bobku u samého okraje lodi, kteří drželi jakýsi provaz přivázaný k drátěné kleci plovoucí těsně pod hladinou vody. Ti na nás ani nepohlédli.

Vrátily jsme se na příď, právě včas, abychom uviděly, jak se vzdalujeme od doku. Ma-ma a ostatní dámy už seděly na lavičkách kolem pavilonu, zuřivě se ovívaly a pleskaly jedna druhou po hlavě, když na ni usedl komár. Pa-pa se strýcem, opření o zábradlí, hovořili hlubokým, vážným hlasem. Můj bratr s několika bratranci našli dlouhou bambusovou hůl a zapichovali ji do vody, jako by tím mohli loď popohnat. Sluhové seděli v hloučku vepředu a ohřívali vodu na čaj, vylupovali pečená dužnatá ginkgová semena a vyndávali jídlo z košů na polední studenou svačinu.

Ač je Tchaj-chu jedno z největších jezer v Číně, toho dne se zdálo přeplněné loďmi: veslicemi, šlapacími čluny, plachetnicemi, rybářskými loděmi a plovoucími pavilony jako ten náš. A často jsme míjeli lidi, kteří si smáčeli ruce v chladivé vodě, jiní pluli kolem, dřímající pod plátěným přístřeškem nebo naolejovaným deštníkem.

Náhle jsem zaslechla výkřiky: „Ááá! Ááá! Ááá!“ a pomyslela jsem si: Konečně ten den začal! Utíkala jsem k pavilonu a uviděla, že se tety a strýcové smějí, jak se hůlkami snaží uchopit tančící garnáty, ještě se svíjející ve svých krunýřích s naježenýma nožičkama. Tak tohle bylo v té drátěné kleci pod vodou, sladkovodní garnáti, které teď můj otec namáčel do pikantní sójové omáčky a ládoval do sebe jednoho za druhým.

Avšak vzrušení brzy pominulo a odpoledne ubíhalo stejně jako doma. Po jídle tatáž ochablost. Trochu ospalého klevetění u horkého čaje. A-ma žádající mě, abych se natáhla na rohož. Klid, když všichni v nejparnějších hodinách dne usnuli.

Posadila jsem se, ale a-ma spala dál, stočená na boku na své rohoži. Zatoulala jsem se na lodní záď. Ti drsní hoši vypouštěli z bambusové klece velkého skřehotajícího ptáka s dlouhým krkem. Pták měl kolem krku kovový kroužek. Jeden z hochů se na ptáka položil a paže mu obtočil kolem křídel. Druhý uvázal tlustý provaz na smyčku ke kovovému kroužku. Pak ptáka vypustili a ten se prudce vytrhl s třepetáním bílých křídel, postál na okamžik na okraji lodi a potom přistál na hladině třpytivé vody. Šla jsem ke kraji a dívala se na ptáka. Jedním okem můj pohled znaveně opětoval. Pak se vrhl střemhlav do vody a zmizel.

Jeden z hochů hodil na vodu člun z dutých rákosových stébel a pak skočil za ním a vyplul na něm. Za několik vteřin se vynořil i pták a v zobáku se mu zmítala velká ryba. Pták vyskočil na člun a pak se pokusil rybu spolknout, ale kvůli tomu kroužku kolem krku to samozřejmě nešlo. Jediným pohybem hoch vyrval rybu ptákovi z úst a hodil ji druhému chlapci na lodi. Zatleskala jsem a pták se znovu vrhl do vody.

Celou další hodinu, zatímco a-ma a všichni ostatní spali, jsem jako hladová kočka číhající na kořist pozorovala, jak pták lapá rybu za rybou, jen aby pak skončily v dřevěném vědru na lodi. Nakonec chlapec ve vodě křikl na toho na palubě: „To stačí!“ a hoch na palubě zavolal na někoho nahoru vysoko na lodi, kam jsem nedohlédla. A rozlehlo se hlasité řinčení a syčení, jak se dala loď zase do pohybu. Pak chlapec vedle mě skočil do vody. Oba hoši vylezli na člun a krčili se uprostřed jako dva ptáci hřadující na větvi. Zamávala jsem, závidějíc jim jejich volnost, a brzy zmizeli v dálce, žlutá tečka tančící na hladině.

Na tomhle jednom dobrodružství by bývalo bylo dost. Ale já zůstala, jako polapená v dobrém snu. A taky že ano, otočila jsem se a u vědra s rybami teď dřepěla zasmušilá žena. Přihlížela jsem, jak vytahuje ostrý tenký nůž a vykuchává rybí břicha, vyndává z nich rudé kluzké vnitřnosti a hází je přes rameno do jezera. Viděla jsem, jak seškrabuje rybí šupiny, které lítaly vzduchem jako střepiny skla. A pak tu byla dvě kuřata, která přestala chrčet, když jim zakroutila krkem. A velká chňapavá želva, která natáhla krk, aby se zakousla do hůlky, a – šmyk! – její hlava se odkutálela. A tmavá masa tenkých sladkovodních úhořů, zuřivě se zmítajících v míse. Pak žena všechno odnesla beze slova do kuchyně. A nebylo nač se dívat.

Teprve tehdy, příliš pozdě, jsem si všimla svých nových šatů – a skvrn od krve, úlomků rybích šupin, peříček a bláta. Zareagovala jsem hrozně podivně. Když jsem zaslechla na přídi probouzející se hlasy, namočila jsem si v panice ruce do nádoby s želví krví a rozmazala si ji po rukávech a vpředu po kalhotách a kabátku. A tohle jsem si skutečně myslela: že ty skvrny zakryju tím, že si přebarvím šaty karmínovou červení, a že když se ani nehnu, nikdo si té změny nevšimne.

A v tomhle stavu mě našla a-ma: přízrak potřísněný krví. Dodnes slyším její hlas, jak křičí hrůzou, přibíhá se podívat, které části těla mi chybí, jaké rány mi v něm zejí. A když nenašla nic ani poté, co mi prohlédla uši a nos a spočítala prsty, začala mi spílat slovy, která jsem v životě neslyšela. Ale zněly zle, jak je tak ze sebe vyrážela a dštila. Servala ze mne kabátek a stáhla mi kalhoty. Řekla mi, že smrdím jako cosi ošklivého a vypadám jako cosi odporného. Hlas se jí chvěl ani ne tak zlostí jako spíš strachem. „Tvá matka teď bude jen ráda, až se tě zbaví,“ řekla a-ma s velkým politováním. „Obě nás vyžene do Kchun-mingu.“ Tehdy jsem se vážně vyděsila, protože jsem slyšela, že Kchun-ming je tak daleko, že tam nikdy nikdo nejezdí na návštěvu a že je to pustina obklopená kamenným hvozdem, v němž panují opice. A-ma mě zanechala v slzách na lodní zádi, kde jsem stála v bílém spodním prádle a tygřích pantoflíčkách.

Čekala jsem v pevné víře, že ke mně brzy přijde matka. Představovala jsem si, že uvidí mé zašpiněné šaty, ty květinky, které tak pracně vyšívala. Myslela jsem si, že se objeví na zádi lodi a vyhubuje mi svým něžným způsobem. Ale nepřišla. Jen jednou jsem zaslechla nějaké kroky, ale uviděla jsem jen své poloviční sestry, jak se tisknou ke skleněné dveřní výplni. Vyvalily na mě oči, ukazovaly na mě prstem a pak se zasmály a pelášily pryč.

Voda se zbarvila do temně zlaté, pak do ruda, purpurova a nakonec zčernala. Obloha potemněla a po celém jezeře se začala rozsvěcovat světla rudých luceren. Slyšela jsem, jak lidé hovoří a smějí se; některé hlasy zaznívaly z přídě naší lodi, jiné z ostatních lodí vedle nás. A pak jsem uslyšela, jak se rozlétly a zabouchly dřevěné dveře od kuchyně a ve vzduchu zavoněly lákavé syté vůně. Hlasy v pavilonu volaly v nevěřícném nadšení: „Aj! Vidíte to! A tamhleto!“ Prahla jsem po tom být s nimi.

Naslouchala jsem jejich banketu a klátila nohama přehozenýma přes záď. A přestože byla noc, venku bylo jasno. Viděla jsem svůj odraz, nohy, ruce opírající se o okraj, svůj obličej. Zvedla jsem hlavu a zjistila, proč je tak jasno. V temné vodě se zrcadlil úplněk, měsíc tak teplý a velký, že se podobal slunci. A já se otočila, abych našla Paní z Luny a mohla jí říct své tajné přání. Ale přesně v tu chvíli ji museli zahlédnout i všichni ostatní. Protože se spustil ohňostroj a já sklouzla do vody, aniž bych slyšela své vlastní šplouchnutí.

Překvapila mě chladivá náruč vody, a tak mě to zprvu ani nepolekalo. Bylo to jako beztížný spánek. Očekávala jsem, že se vzápětí objeví a-ma a vytáhne mě. Ale v okamžiku, kdy jsem se začala zalykat, jsem pochopila, že nepřijde. Házela jsem pod vodou rukama a nohama. Ostrá voda mi vnikla do nosu, hrdla i očí, a já sebou zmítala ještě zoufaleji. „A-ma!“ pokoušela jsem se volat a strašně jsem se na ni zlobila, že mě opustila, že mě nechala čekat a zbytečně mě vystavila utrpení. A pak se kolem mne prosmýklo temné tělo a já věděla, že je to jedno z Pěti zel, plavající had.

Obtočil se mi kolem těla a sevřel mě jako houbu a pak mě vyhodil do dávivého vzduchu – a já padla po hlavě do provazové sítě plné zmítajících se ryb. Z úst se mi vyřinula voda, takže jsem lapala po dechu a kvílela.

Když jsem otočila hlavu, uviděla jsem čtyři stíny rýsující se proti měsíci. Do člunu šplhala postava, z níž kapalo. „Není moc malá? Neměli bychom ji hodit zpátky? Nebo by se za ni dalo něco utržit?“ zeptal se muž, ze kterého kapalo. Ostatní se zasmáli. Ztichla jsem. Věděla jsem, co je to za lidi. Když jsme s a-ma takovéhle lidi míjely na ulici, zakrývala mi dlaněmi oči i uši.

„Nech toho,“ okřikla ho žena ve člunu, „celou jsi ji vyděsil. Myslí si, že jsme briganti, co ji prodají do otroctví.“ A pak dodala jemněji: „Odkud jsi, sestřičko?“

Muž, ze kterého kapalo, se sehnul a podíval se na mě. „Ale, holčička! Žádná ryba!“

„Žádná ryba! Žádná ryba!“ mumlali ostatní a řehtali se.

Roztřásla jsem se, natolik ochromená hrůzou, že jsem ani neplakala. Vzduch nebezpečně voněl ostrým pachem střelného prachu a rybinou.

„Nevšímej si jich,“ řekla žena. „Jsi z nějakého jiného rybářského člunu? Ze kterého? Neboj se. Ukaž na něj.“

Na vodě se plavily veslice a šlapací čluny a plachetnice a rybářské čluny jako tenhle, s dlouhou přídí a malým domečkem uprostřed. Zběsile jsem pátrala a srdce mi tlouklo.

„Tamhle!“ vykřikla jsem a ukázala na plovoucí pavilon plný rozesmátých lidí a luceren. „Tamhle! Tamhle!“ A rozplakala jsem se, zoufalá, že se nedostanu ke své rodině, aby mě utěšili. Rybářský člun plavně proplul k lákavým vůním z vaření.

„Hej!“ zakřičela žena na loď. „Neztratili jste holčičku, holčičku, která spadla do vody?“

Z plovoucího pavilonu k nám dolehly nějaké výkřiky a já napínala zrak, abych rozeznala obličeje a-ma, pa-pa, ma-ma. Lidé se nahrnuli k jedné straně pavilonu, vykláněli se, ukazovali, dívali se do našeho člunu. Všichni cizí, rozesmáté rudé obličeje, hlučné hlasy. Kde byla a-ma? Proč má matka nepřišla? Mezi nohama se jim propletlo nějaké děvčátko.

„To nejsem já!“ volalo. „Já jsem tady. Já jsem nespadla do vody.“ Lidé na lodi vybuchli smíchy a obrátili se zády.

„Sestřičko, musela ses splést,“ řekla žena, jak rybářský člun odrazil a plul dál. Mlčela jsem. Znovu jsem se roztřásla. Neviděla jsem nikoho, kdo by zpozoroval, že chybím. Pohlédla jsem přes vodu na stovky tančících luceren. Bouchaly rachejtle a já slyšela, že se směje víc lidí. Čím dále jsme pluli, tím více se svět zvětšoval. A já cítila, že jsem navěky ztracená.

Žena na mě neustále upírala oči. Cop se mi rozpletl. Spodní prádélko jsem měla mokré a zašedlé. Ztratila jsem pantoflíčky, a byla bosa.

„Co budeme dělat?“ zeptal se jeden z mužů tiše. „Nikdo ji nepostrádá.“

„Třeba je to žebračka,“ mínil jiný muž. „Podívej na její šaty. Je to jedno z těch dětí, co se plaví na chatrných loďkách, aby žebraly o peníze.“

Popadl mě děs. Třeba je to pravda. Proměnila jsem se v žebračku, ztracená bez své rodiny.

„Chm! Copak jsi slepý?“ řekla žena podrážděně. „Koukni se na její kůži, na to je moc bledá. A chodidla má měkká.“

„Tak ji vysaď na břeh,“ odpověděl muž. „Jestli má opravdu rodinu, budou ji tam hledat.“

„To je zase noc!“ povzdychl si druhý muž. „V noci o svátcích lidi vždycky padají do vody. Opilí básníci a malé děti. Ještě štěstí, že se neutopila.“ Takhle žvatlali a pomalu se blížili ke břehu. Jeden z mužů odpíchl člun dlouhým bambusovým bidlem a vklouzli jsme mezi ostatní loďky. Když jsme dojeli k doku, muž, který mě vylovil z vody, mě rybinou páchnoucíma rukama vysadil ze člunu.

„Příště dávej pozor, sestřičko,“ zavolala na mě žena, zatímco člun odplouval.

V doku, s jasným měsícem za zády, jsem opět uviděla svůj stín. Tentokrát byl kratší, scvrklý a pocuchaný. Utíkali jsme se spolu schovat do jakýchsi keřů lemujících cestu. V úkrytu jsem slyšela, jak si lidé povídají, když mě míjeli. Slyšela jsem žáby a cvrčky. A pak – flétny a cinkání cimbálů, znění gongu a bubnů!

Vyhlédla jsem přes větve keřů a před sebou jsem uviděla hlouček lidí a nad nimi jeviště, podpírající měsíc. Ze strany na jeviště vyběhl mladý muž a oslovil dav: „A teď přijde Paní z Luny a bude vám vyprávět svůj smutný příběh, ve stínohře s klasickým zpěvem.“

Paní z Luny! pomyslela jsem si a samotný zvuk oněch kouzelných slov mi dal zapomenout na mé trápení. Slyšela jsem další údery cimbálů a gongů a pak se na pozadí měsíce vynořil ženský stín. Žena měla rozpuštěné vlasy a česala si je. Začala mluvit. Jaký sladký, naříkavý hlas!

„Mým osudem je,“ lamentovala, projíždějíc si dlouhými prsty vlasy, „žít za trest tady na Luně, zatímco můj manžel žije na Slunci. A tak se každého dne a každé noci míjíme, aniž bychom se setkali, kromě tohoto jediného večera, noci Luny v polovině podzimu.“

Dav se nahrnul blíže. Paní z Luny zadrnkala na loutnu a začala zpívat o své historii.

Na druhé straně měsíce se vynořila silueta muže. Paní z Luny napřáhla ruce, aby ho objala. „Ó! Chou-i, manželi můj, nebeský Mistře Střelče!“ pěla. Ale nezdálo se, že by si jí manžel povšiml. Zíral na oblohu. A jak světlala, otvírala se mu ústa dokořán – zda hrůzou, či rozkoší, to jsem nedokázala rozpoznat.

Paní z Luny se chytla za hrdlo a zhroutila se, křičíc: „Sucho deseti sluncí na východní obloze!“ A zrovna když zpívala o tomhle, Mistr Střelec zamířil své kouzelné šípy a sestřelil devět sluncí, ze kterých se vyřinula krev. „Potápějí se do bublajícího moře!“ pěla šťastně a já slyšela, jak ta slunce při umírání syčí a prskají.

A teď k Mistru Střelci letěla víla – Královna matka západní oblohy! Otevřela krabičku a vytáhla z ní zářivou kouli – ne, nikoli maličké slunko, ale kouzelnou broskev, broskev nehynoucího života! Viděla jsem, že Paní z Luny předstírá, že se zabývá výšivkou, ale ve skutečnosti pozoruje svého manžela. Viděla, jak ukryl broskev do krabičky. A pak Mistr Střelec napnul tětivu a slavnostně prohlásil, že se jeden rok postí, aby dokázal, že má trpělivost žít věčně. A jen co odběhl, Paní z Luny nemeškala a okamžitě sáhla po broskvi a snědla ji!

Jen co ji nakousla, začala stoupat a pak letěla – ne jako Královna matka, ale jako vážka s polámanými křídly. „Vyrvaná z této země svou vlastní chtivostí!“ plakala, právě když její manžel přispěchal domů a křičel: „Zlodějko! Ženo, cos ukradla život!“ Popadl luk, namířil šíp na svou ženu a – za dunění gongu obloha potemněla.

Uíí! Uíí! Znovu smutně zazněla loutna, zatímco na scéně svítalo. A tam stála ta ubohá žena proti měsíci, jasnému jako slunce. Vlasy měla tak dlouhé, že jimi zametala podlahu a utírala své slzy. Uplynula věčnost, co naposledy viděla svého manžela, protože to byl její osud: zůstat opuštěná na měsíci, navždy hledající svá vlastní sobecká přání.

„Neb žena je jin,“ zalkala smutně, „temnota uvnitř, kde sídlí nespoutané vášně. A muž je jang, jasná pravda rozsvěcující naši mysl.“

* * *

Na konci jejího zpívaného příběhu jsem plakala, roztřesená zoufalstvím. Ač jsem nerozuměla celému příběhu, rozuměla jsem jejímu žalu. V jediném okamžiku jsme obě dvě přišly o celý svět a nebylo cesty, jak ho dostat zpět.

Zazněl gong a Paní z Luny sklopila hlavu a vážně se zahleděla do strany. Dav nadšeně tleskal. A pak na scénu vyšel tentýž mladý muž jako prve a ohlásil: „Počkejte ještě! Paní z Luny se uvolila splnit každému zde přítomnému jedno tajné přání…“ Dav se vzrušeně zavlnil, lidé hovořili vysokým hlasem. „Za malý peněžitý dar…,“ pokračoval mladý muž. A dav se smál a mručel a pak se začal rozcházet. Mladý muž volal: „Je to jedinečná příležitost, jednou za rok!“ Ale nikdo ho neposlouchal, jenom já a můj stín v křoví.

„Já mám přání! Já mám přání!“ volala jsem, jak jsem bosa vyrazila vpřed. Ale mladý muž mi nevěnoval pozornost a odkráčel ze scény. Utíkala jsem stále k měsíci, abych řekla Paní z Luny své přání, protože teď už jsem věděla, co chci. Uháněla jsem jako ještěrka za scénu k odvrácené straně měsíce.

Zahlédla jsem ji, jak se na chvilku zastavila. Byla krásná, ozářená světlem z tuctu petrolejových lamp. A pak potřásla svou dlouhou stínovou kšticí a začala sestupovat po schodech dolů.

„Já mám přání,“ zašeptala jsem, a ona mě pořád neslyšela. Tak jsem šla ještě blíž, až jsem spatřila její obličej: propadlé tváře, široký mastný nos, velké vyčnívající zuby a zarudlé oči. Obličej tak uštvaný, že si zemdleně stáhla hřívu a z ramen jí sklouzlo dlouhé roucho. A jak mi ze rtů splynulo tajné přání, Paní z Luny na mě pohlédla a proměnila se v muže.

Po mnoho let jsem si nedokázala vzpomenout, co jsem to tenkrát té noci od Paní z Luny chtěla či jak mě vlastně má rodina zase našla. Obě ty věci mi připadaly iluzorní, jako splněné přání, kterému nelze věřit. A tak přestože mě našli – později v noci, když na mě a-ma, pa-pa, strýc a ostatní volali podél vodního kanálu – nevěřila jsem, že má rodina našla stejné děvče.

A pak, v průběhu let, jsem zapomněla na zbytek toho, co se onoho dne stalo: na žalostný příběh, o kterém zpívala Paní z Luny, na loď s pavilonem, na ptáka s kroužkem na krku, na maličké kvítky vykvetlé na mém rukávu, na upalování Pěti zel.

Ale teď, jak stárnu a každým rokem se blížím ke konci života, cítím se rovněž blíž i k jeho začátku. A vzpomněla jsem si na všechno, co se toho dne stalo, protože se to v mém životě mnohokrát opakovalo. Tatáž nevinnost, důvěřivost a neklid, úžas, strach a samota. Jak jsem ztratila samu sebe.

Všechny ty věci si pamatuji. A dnes večer, patnáctého dne osmého měsíce, jsem si vzpomněla i na to, o co jsem tenkrát dávno požádala Paní z Luny. Přála jsem si, aby mě našli.

DVACET ŠEST ZHOUBNÝCH VRAT

„Nejezdi na tom kole za roh,“ řekla matka dceři, když jí bylo sedm.

„A proč?“ protestovalo děvče.

„Protože tě pak nevidím a ty spadneš a budeš plakat, a já tě neuslyším.“

„Jak víš, že spadnu?“ kňouralo děvče.

„Je to napsáno v knize Dvacet šest zhoubných vrat, o všech hrůzách, které se ti mohou stát, když nejsi pod ochranou tohoto domu.“

„Já ti nevěřím. Ukaž mi tu knihu.“

„Je to v čínštině. Tomu bys nerozuměla. Proto mě musíš poslouchat.“

„A co je to za hrůzy?“ dožadovalo se děvče. „Řekni mi těch dvacet šest hrozných věcí.“

Ale matka seděla a mlčky pletla.

„Jakých dvacet šest věcí?“ volalo děvče.

Matka stále mlčela.

„Nemůžeš mi to říct, protože to nevíš! Nevíš vůbec nic!“ A děvče vyběhlo ven, skočilo na kolo, a jak spěchalo, aby už bylo pryč, upadlo ještě dřív, než dojelo za roh.

Waverly Jongová:
Pravidla hry

Bylo mi šest, když mě matka naučila umění neviditelné síly. Byla to strategie, jak vyhrát spor, získat si úctu druhých a nakonec, ač jsme to tehdy ani jedna netušila, zvítězit v šachu.

„Kousni se do jazyka,“ hubovala mě matka, když jsem hlasitě povykovala a táhla jsem ji za ruku k obchodu, kde prodávali solené švestky v sáčku. Doma mi řekla: „Moudrý člověk nejde proti větru. Čínsky říkáme: Vyjdi z jihu a nech se unášet větrem – húú! – a sever půjde za tebou. Nejsilnější vítr není vidět.“

Příští týden, když jsme vešly do obchodu se zakázanými sladkostmi, jsem se kousla do jazyka. Poté co matka skončila své nákupy, tiše vzala malý balíček se švestkami z regálu a položila ho vedle ostatních věcí na pult.

Matka nám denně vštěpovala své pravdy, aby pomohla mým starším bratrům a mně vyšvihnout se nad naše poměry. Žili jsme v sanfranciské Čínské čtvrti. Jako většina jiných čínských dětí, které si hrály v zadních traktech restaurací a kuriózních obchůdků, jsem si nemyslela, že jsme chudí. Talíř jsem měla vždy plný, třikrát denně jídlo o pěti chodech, počínaje polévkou plnou záhadných věcí, jejichž jméno jsem ani netoužila znát.

Bydleli jsme na Waverly Place v teplém, čistém třípokojovém bytě nad malou čínskou pekárnou, která se specializovala na těstovinové výrobky vařené v páře a dim sum. Časně zrána, když byla ulička ještě tichá, jsem cítila, jak se vonné červené fazole rozvařují na těstovitou hmotu. Za rozbřesku byl náš byt plný pachu smažených sezamových semínek a sladkých rohlíků s kuřetem na kari. Z postele jsem slyšela, jak se otec chystá do práce, pak jak za sebou zamyká na tři západy.

Na konci průchodu našich dvou bloků bylo malé hřiště s pískovištěm, houpačkami a klouzačkami uprostřed oblýskanými od ježdění. Hřiště lemovaly prkenné lavice, na nichž sedávali starší venkovští Číňané a zlatými zuby louskali smažená semínka vodního melounu a slupky odhazovali netrpělivému shromáždění vrkajících holubů. Nejlepším hřištěm však byla sama zadní ulička. Byla přecpaná každodenními záhadami a dobrodružstvími. S bratry jsme nakukovali do obchodu s léčivými bylinami a sledovali, jak starý Li odměřuje do tuhého bílého papíru to správné množství hmyzích krovek, semínek barvy šafránu a štiplavých listů pro své churavé zákazníky. Proslýchalo se, že jednou vyléčil ženu umírající na dědičné zatížení, které nedokázali diagnostikovat ani nejlepší američtí doktoři. Vedle lékárny byla tiskárna specializovaná na zlatě tištěná svatební oznámení a slavnostní rudé transparenty.

O něco dál po ulici byl rybí trh Ping jüan. V přední výloze byla vystavena káď plná – k záhubě odsouzených – ryb a želv, jež se snažily zachytit nohama na kluzkých zeleně vykachlíkovaných bocích. Rukou psaný nápis informoval turisty: Všechno v tomto obchodě je určeno ke konzumaci, nejedná se o domácí mazlíčky. Uvnitř řezníci ve svých krví potřísněných bílých pláštích zručně kuchali ryby, zatímco kupující vykřikovali svá přání a volali: „Dejte mi tu nejčerstvější,“ na což řezníci vždy namítali: „Všechny jsou čerstvé.“ Ve dnech, kdy v tržnici nebyl takový nával, jsme si prohlíželi bedny s živými žábami a kraby, do kterých jsme měli zakázáno šťouchat, krabice se sušenými sépiemi a řady a řady mrazených garnátů, olihní a úhořovitých ryb. Z kambal mi pokaždé běhal mráz po zádech; oči měly na zploštěné straně a připomínaly mi matčinu historku o děvčeti, které vyběhlo na rušnou ulici a srazil ho taxík. „Rozmáčkl ji naplacato,“ referovala matka.

V rohu uličky byla Hong Sing’s, kavárna se čtyřmi stolky, jež vedla ke dveřím s nápisem Služební vchod. S bratry jsme věřili, že v noci z těchto dveří vycházejí špatní lidé. Turisti do Hong Sing’s nikdy nechodili, protože menu bylo pouze čínsky. Jednou mě s kamarády před tu restauraci postavil jeden běloch s fotoaparátem. Řekl nám, ať si stoupneme trochu stranou hledáčku, aby se na fotografii vešla pečená kachna zavěšená za hlavu na provaze pokapaném šťávou. Poté co dofotografoval, jsem mu řekla, ať jde do Hong Sing’s na večeři. Když se usmál a zeptal se, co tam vaří, zakřičela jsem: „Střeva a kachní hnáty a krky chobotnic!“ Pak jsme s kamarády utekli, vřískali smíchem, jak jsme prchali průchodem, a schovali se ve výklenku u vchodu do čínského klenotnictví. Srdce mi bušilo v naději, že nás bude honit.

Matka mně dala jméno podle ulice, ve které jsme bydleli: Waverly Place Jongová, mé oficiální jméno pro důležité doklady. Ale doma mi říkali mej-mej, „sestřičko“. Byla jsem nejmladší, jediná holčička. Každý den před školou mi matka kroutila černé vlasy a tahala za ně, až z nich upletla dva pevně utažené copy. Jednoho dne, když se snažila do mých neposlušných vlasů zaplést hřebínek s ostrými zuby, mě napadla poťouchlá myšlenka.

Zeptala jsem se jí: „Mami, co je to čínské mučení?“ Matka zavrtěla hlavou. Ve rtech svírala sponku. Namočila si dlaně a uhladila mi vlasy nad ušima a pak mi sponku zaryla do vlasů, až mě bolestně škrábla do kůže.

„Kdes to slyšela?“ zeptala se, netušíc, jak jsem prohnaná.

Pokrčila jsem rameny a řekla jsem: „Jeden kluk u nás ve třídě říkal, že Číňani dělají čínské mučení.“

„Číňani dělají řadu věcí,“ řekla prostě. „Číňani se zabývají obchodem, medicínou, malováním. Nejsou líní jako Američani. Umíme mučit. Nejlíp ze všech.“

Tu šachovou soupravu vlastně dostal můj starší bratr Vincent. Šli jsme jako každý rok na vánoční besídku, kterou pořádala První čínská baptistická církev na konci uličky. Misionářky daly dohromady pytel vánočních dárků od příslušníků jiné farnosti. Na žádném dárku nebylo jméno. Byly tu pytle s dárky podle věku zvlášť pro kluky a zvlášť pro děvčata.

Jeden z čínských farníků se převlékl za Santa Clause a nasadil si vousy vyrobené z lepenky polepené vatou. Myslím, že jediné děti, které věřily, že je opravdový, byly moc malé na to, než aby věděly, že Santa Claus nebyl Číňan. Když přišla řada na mě, Santa Claus se mne zeptal, kolik je mi let. Domnívala jsem se, že je v tom nějaký háček; podle amerického systému mi bylo sedm a podle čínského kalendáře osm. Řekla jsem, že jsem se narodila 17. března 1951. Zdálo se, že je s odpovědí spokojen. Pak se významně zeptal, jestli jsem letos byla dost hodná a jestli věřím v Ježíše Krista a poslouchám rodiče. Přikývla jsem se stejnou vážností.

Mezitím co ostatní děti rozbalovaly dárky, jsem už vypozorovala, že ty velké nebyly vždycky nejlepší. Jedno děvče v mém věku dostalo velkou obrázkovou knihu s biblickými postavami, zatímco méně chamtivá dívka, která si vybrala menší krabičku, dostala skleněnou lahvičku s levandulovou toaletní vodou. Zvuk krabice byl také důležitý. Jeden desetiletý chlapec si vybral krabici, v které to zvonilo, když s ní třásl. Byla to plechová pokladnička ve tvaru zeměkoule s otvorem na mince. Musel si myslet, že je plná šestáků a nikláků, protože jakmile zjistil, že je v ní pouze deset centů, objevilo se v jeho tváři tak nelíčené zklamání, že mu matka vrazila facku a vyvedla ho z kostela, zatímco se omlouvala davu za syna, který má tak špatné způsoby, že takový ušlechtilý dar nedokáže ocenit.

Jak jsem šátrala v pytli, rychle jsem ohmatala zbývající dárky, potěžkávajíc je a odhadujíc, co asi mohou obsahovat. Vybrala jsem si jeden těžký, kompaktní, zabalený v lesklém stříbrném obalu s rudou saténovou stuhou. Bylo tam dvanáct balíčků Life Savers a zbytek besídky jsem strávila přerovnáváním roliček bonbonů podle mých oblíbených barev. Bratr Winston si rovněž vybral moudře. Dostal krabici složitých umělohmotných součástek; v návodu na víku stálo, že když se řádně sestaví, bude mít autentický miniaturní model ponorky z druhé světové války.

Vincent dostal šachy, což by byl jinak velice pěkný dárek z vánoční besídky až na to, že byly viditelně ohrané, a jak jsme objevili později, chyběl v nich černý pěšec a bílý král. Matka vděčně poděkovala neznámému dobrodinci slovy: „To je moc. Stálo to moc peněz.“ Načež stará paní s chomáčovitými bělostnými vlasy kývla směrem k naší rodině a syčivě zašeptala: „Šťastné a veselé!“

Když jsme došli domů, nakázala matka Vincentovi, aby šachy vyhodil. „Už je nechtěla. My je taky nechceme,“ řekla a škubla hlavou na stranu s upjatým, hrdým úsměvem. Bratři dělali, že neslyší. Už stavěli šachové figurky a četli z pravidel s oslíma ušima.

Během Vánoc jsem se dívala, jak Vincent a Winston hrají šachy. Zdálo se, že šachovnice skrývá komplikovaná tajemství, která je třeba odhalit. Šachové figurky byly mocnější než kouzelné byliny starého Li, které hojily dědičné kletby. A bratři se tvářili tak vážně, že jsem byla přesvědčená, že jde o něco mnohem většího než vyhnout se dveřím pro obchodníky v Hong Sing’s.

„Nechte mě, ať to zkusím!“ žadonila jsem mezi partiemi, kdy si jeden z bratrů sedl a zhluboka vydechl úlevou nad vítězstvím, zatímco ten druhý byl rozčilen, neschopen smířit se s výsledkem. Vincent mě napřed nechtěl nechat hrát, ale když jsem nabídla své Life Savers místo knoflíků, které nahrazovaly chybějící kameny, nechal se obměkčit. Vybral si příchuť: třešňovou pro černého pěšce a peprmintovou pro bílého krále. Vítěz mohl obě sníst.

Zatímco matka poprášila těsto moukou a vykrajovala z něj kolečka, které jsme měli mít toho dne k večeři, Vincent ukazoval na každou figurku a vysvětloval mi pravidla: „Máš šestnáct figurek jako já. Jednoho krále a královnu, dva střelce, dva jezdce a osm pěšců. Pěšci mohou postupovat dopředu jen o jedno pole, kromě toho, když táhneš poprvé. To můžou o dvě. Ale můžou brát, jenom když táhneš takhle šikmo, kromě začátku, kdy můžeš táhnout dopředu a sebrat jinou figurku.“

„Proč?“ zeptala jsem se, když jsem táhla svým pěšcem. „Proč nemohou dopředu o víc políček?“

„Protože jsou to pěšci,“ řekl.

„Ale proč se jimi táhne, aby brali jiné panáčky? A proč tam nejsou žádné ženy a děti?“

„Proč je nebe modré? Proč se pořád tak hloupě ptáš?“ odsekl Vincent. „Je to hra. Tohle jsou pravidla. Já jsem si je nevymyslel. Podívej. Tady. V knížce.“ Pěšcem v ruce dloubal do stránky. „Pěšec. P-Ě-Š-E-C. Pěšec. Přečti si to sama.“

Matka setřepala mouku z rukou. „Ukažte mi tu knížku,“ požádala tiše. Listovala rychle stránkami, aniž četla cizí anglické znaky, jako by snad něco hledala.

„Tohle jsou americká pravidla,“ došla nakonec k závěru. „Když přijdou lidi odjinud, musí se vždycky naučit znát pravidla nové země. Když je neznáte, soudce řekne, to je zlé, musíte zpátky domů. Nikdo vám neobjasní proč, abyste to mohli udělat po jejich a něčeho dosáhnout. Řeknou vám, nevíš, tak si to zjisti. Ale oni to přitom celou tu dobu vědí. Bude lepší, když se s tím smíříte a sami si zjistíte proč.“ Se spokojeným úsměvem pohodila hlavou.

Zjistila jsem si později všechna proč. Přečetla jsem pravidla a vyhledala všechna důležitá slova ve slovníku. Půjčila jsem si knihy z knihovny v Čínské čtvrti. Studovala jsem každou šachovou figuru a snažila se vstřebat sílu, kterou každá z nich obsahovala.

Dočetla jsem se o počátečních tazích a o tom, proč je důležité brzy kontrolovat střed a že nejkratší vzdálenost mezi dvěma body je přímo přes prostředek. Dočetla jsem se o střední části hry a o tom, proč jsou taktiky dvou hráčů jako protikladné myšlenky; ten, který hraje lépe, má jasnější plán pro útok i unikání z pastí. Dočetla jsem se, proč je ve hře důležité předvídat, matematicky zvažovat všechny možné tahy a mít trpělivost; silný hráč všechny slabosti a přednosti odhalí, zatímco pro znaveného protivníka zůstanou skryty. Objevila jsem, že pro šachy musí člověk nashromáždit neviditelnou sílu a představit si konec partie, ještě než začne.

Rovněž jsem přišla na to, proč bych nikdy neměla „proč“ zdůvodňovat před ostatními. Nepřiznaná znalost něčeho je velkou výhodou, kterou by si člověk měl schovat pro budoucí použití. V tom je síla šachu. Je to tajemná hra, v níž se člověk musí projevit, ale neměl by nikdy mluvit.

Milovala jsem ta tajemství, která jsem odhalila na čtyřiašedesáti černých a bílých čtvercích. Pečlivě jsem rukou namalovala šachovnici, kterou jsem si připíchla na zeď vedle postele, a v noci jsem celé hodiny civěla na imaginární partie. Brzy jsem přestala prohrávat a nepřicházela už o další Life Savers, avšak přišla jsem o své protihráče. Winston a Vincent se rozhodli, že je víc zajímá bloumat po vyučování ulicemi v kovbojských kloboucích.

Jednoho chladného jarního odpoledne cestou domů ze školy jsem si zašla přes hřiště na konci naší uličky. Uviděla jsem skupinu starých mužů; dva seděli u skládacího stolu a hráli šachy, ostatní kouřili dýmku, jedli buráky a přihlíželi. Běžela jsem domů, popadla Vincentovy šachy zabalené v kartonové krabici přepásané dvěma gumičkami. Také jsem uvážlivě vybrala dvě roličky vzácných Life Savers. Vrátila jsem se do parku a oslovila muže, který sledoval hru.

„Nechcete si zahrát?“ zeptala jsem se ho. Obličej se mu rozšířil překvapením a usmál se, když se podíval na krabici, již jsem svírala pod paží.

„Sestřičko, to už je hodně dávno, co jsem si hrál s panenkami,“ řekl s blahosklonným úsměvem. Rychle jsem položila krabici vedle něho na lavičku a rozložila jsem své trumfy.

Ukázalo se, že Lao Po, jak jsem mu směla říkat, hraje daleko lépe než mí bratři. Prohrála jsem mnoho partií a mnoho Life Savers. Ale v průběhu týdnů jsem si spolu s ubývajícími roličkami bonbonů osvojovala nová tajemství. Lao Po mě naučil jejich jména. Dvojitý útok z východního a západního pobřeží. Házení kamenů po tonoucím. Náhlá schůzka klanu. Překvapení od spícího strážce. Oddaný služebník, který zabije krále. Písek v očích postupujícího vojska. Dvojí zabití bez krve.

Byly tu také finesy šachové etiky: Zajaté panáčky chovej ve vyrovnaných řadách jako dobře zaopatřené vězně. Nikdy neohlašuj šach s marnivostí, neboť ti někdo může neviditelným mečem proříznout hrdlo. Nikdy nemetej figurkami do písku, když prohraješ, protože je pak budeš muset znovu sama sbírat a všem kolem se přitom omlouvat. Do konce léta mě Lao Po naučil všechno, co znal, a já se stala lepší šachistkou.

O víkendech se vždy shromáždil malý dav Číňanů a turistů a sledovali, jak jsem hrála a porážela jednoho protihráče za druhým. Při těchto exhibičních hrách pod širým nebem se k davu připojovala má matka. Seděla pyšně na lavici a říkala obdivovatelům s náležitou čínskou skromností: „Je to štěstí.“

Nějaký člověk, který mě viděl hrát v parku, navrhl, aby mě matka nechala hrát v místních šachových utkáních. Matka se mile usmála – odpověď, jež neznamenala nic. Šíleně jsem si přála zúčastnit se, ale kousla jsem se do jazyku. Věděla jsem, že by mi nedovolila hrát mezi cizími. A tak když jsme se vracely domů, řekla jsem přiškrceným hláskem, že nechci hrát v místních turnajích. Řídí se americkými pravidly. Kdybych prohrála, způsobila bych ostudu své rodině.

„Hanba upadnout, když tě nikdo nesráží,“ řekla matka.

Při mém prvním turnaji se mnou matka seděla v první řadě, zatímco jsem čekala, až mě zavolají. Často jsem nadzvedávala nohy, abych je odlepila od chladného kovového sedadla skládací židle. Když vyvolali mé jméno, vyskočila jsem. Matka rozbalila cosi, co měla na klíně. Byl to její čang, malý tabulkovitě broušený rudý jadeit, ve kterém byl skryt sluneční oheň. „Pro štěstí,“ zašeptala a strčila mi ho do kapsy u šatů. Obrátila jsem se ke svému protivníkovi, patnáctiletému chlapci z Oaklandu. Pohlédl na mě a ohrnul nos.

Jak jsem začala hrát, chlapec zmizel, z místnosti vyprchaly barvy a já vnímala jen své bílé kameny a jeho černé, čekající na druhé straně. Kolem uší mi začal vanout lehký vítr. Šeptal mi tajemství, která jsem slyšela jen já.

„Duj z jihu,“ mumlal. „Vítr nenechává stopy.“ Viděla jsem jasnou cestu, nastražené pasti. V davu to zašumělo. „Pššt! Pššt!“ zaznělo z rohu místnosti. Vítr zavanul silněji. „Nasypej písek z východu, abys odvedla jeho pozornost.“ Vyšel jezdec hotový k oběti. Vítr syčel, hlasitěji a hlasitěji. „Duj, duj, duj. Nevidí. Teď je oslepen. Přiměj ho uhnout větru, aby se dal snadněji srazit.“

„Šach,“ řekla jsem, zatímco vítr skučel smíchem. Pak pominul až na mírné závany můj vlastní dech.

Matka postavila mou první trofej vedle nových umělohmotných šachů, které jsem dostala od sousední taoistické společnosti. Když figurky utírala flanelovým hadříkem, řekla: „Příště jich zajmi víc a míň ztrať.“

„Ale mami, nezáleží na tom, o kolik figurek přijdeš,“ namítla jsem. „Někdy je musíš obětovat, abys mohla postoupit dopředu.“

„Lepší bude, když jich prohraješ co nejmíň, jen co je nezbytně nutné.“

Příští utkání jsem opět vyhrála, ale byla to matka, kdo se vítězoslavně usmíval.

„Tentokrát jsi ztratila osm figurek. Minule to bylo jedenáct. Co jsem ti říkala? Lepší je jich prohrát co nejmíň!“ Podráždilo mě to, ale nemohla jsem nic říct.

Zúčastnila jsem se dalších turnajů, pokaždé o něco dále od domova. Vyhrála jsem všechny partie ve všech kategoriích. Čínská pekárna dole pod naším bytem vystavila mou rostoucí sbírku trofejí ve výloze mezi nikdy nevyzvednutými, zaprášenými dorty. Den poté, co jsem vyhrála důležitý krajský turnaj, se ve výloze zaskvěl podlouhlý čerstvý dort se šlehačkovou polevou a červeným nápisem Gratulujeme, Waverly Jongová, jsi čínská šachová šampionka. Brzy se mi květinářství, kamenorytectví a pohřební služba nabídly jako sponzoři pro celostátní turnaje. Tehdy má matka rozhodla, že nadále nebudu umývat nádobí. Mé povinnosti museli převzít Winston a Vincent.

„Jak to, že ona si hraje, a my musíme pracovat?“ stěžoval si Vincent.

„To jsou nová americká pravidla,“ odpověděla matka. „Když hraje mej-mej, vyždímá ze sebe všechno, aby vyhrála partii. Když hrajete vy, je to, jako když vyždímá utěrku.“

V devíti letech jsem se stala národním šachovým přeborníkem. Do statutu velmistra mi stále chybělo ještě 429 bodů, ale vydávali mě za velkou americkou naději, zázračné dítě a nadto děvče. Moji fotografii uveřejnili v časopise Life vedle citátu Bobbyho Fishera: „Žena se nikdy nestane velmistrem.“ Titulek zněl: „Jsi na tahu, Bobby.“

Toho dne, kdy mě fotografovali pro časopis, jsem měla hladce zapletené copánky s plastovými sponami zdobenými umělými drahokamy. Hrála jsem ve velké školní posluchárně, která rezonovala hlenovitými zakašláními a vrzáním gumových nástavců na nohách židlí, klouzajících po čerstvě navoskované dřevěné podlaze. Naproti mně seděl Američan asi tak stejně starý jako Lao Po, kolem padesátky. Vzpomínám si na jeho opocené čelo, které jako by plakalo nad každým mým tahem. Měl na sobě páchnoucí tmavé šaty. Do kapsy si nacpal velký bílý kapesník, do kterého si utíral dlaň předtím, než s okázalým gestem popadl zvolený kámen.

Ve svých naškrobených růžovobílých šatech se škrábavou krajkou kolem krku, jedněch z těch dvou, jež mi matka ušila pro tyto zvláštní příležitosti, jsem sepnula ruce pod bradou a špičkami loktů se půvabně opřela o stůl tak, jak mě matka naučila pózovat pro tisk. Lakovými koženými střevíčky jsem komíhala dopředu dozadu jako netrpělivé dítě jedoucí školním autobusem. Pak jsem se zastavila, vcucla rty, zakroužila zvolenou figurkou jakoby váhavě a pak jsem ji rozhodně postavila na její nové hrozivé místo a přidala k tomu triumfální úsměv určený mému protivníkovi.

Už jsem nehrála v zadním traktu Waverly Place. Přestala jsem navštěvovat hřiště, kde se shromažďovali holubi a starci. Chodila jsem ze školy rovnou domů, abych se učila novým šachovým tajemstvím, obratně skrývaným výhodám, dalším únikovým cestám.

Ale doma jsem měla potíže se soustředěním. Matka měla ve zvyku stát nade mnou, zatímco jsem vymýšlela své tahy. Myslím, že se považovala za mého strážce a spojence. Měla pevně sevřené rty a po každém mém tahu jí nosem uniklo táhlé „hmmmm“.

„Mami, já nemůžu cvičit, když nade mnou takhle stojíš,“ řekla jsem jí jednou. Vrátila se do kuchyně a rámusila tam s kastroly. Když řinkot ustal, koutkem oka jsem viděla, jak stojí ve dveřích. „Hmmmm!“ To jediné jí vyklouzlo ze staženého hrdla.

Rodiče udělali řadu ústupků, abych mohla cvičit. Jednou jsem si postěžovala, že v ložnici, kterou jsme měli s bratry společnou, je příliš hlučno. Od té doby spali bratři v posteli v obývacím pokoji s okny na ulici. Řekla jsem, že nemohu dojíst rýži; hlava mi nepracuje, když mám příliš plný žaludek. Nechávala jsem na stole nedojedené misky, a nikdo mi to nevyčítal. Ale měla jsem jednu povinnost, které se nedalo vyhnout. V sobotu, pokud jsem nehrála žádný turnaj, jsem musela doprovázet matku na trh. Matka se se mnou pyšně procházela, navštívila mnoho obchodů a velmi málo kupovala. „To je moje dcera Wave-ly Jongová,“ říkala každému, kdo se podíval jejím směrem.

Jednou, když jsme vyšly z obchodu, jsem procedila mezi zuby: „Já nechci, abys každému říkala, že jsem tvoje dcera.“ Matka se zastavila. Davy lidí s těžkými taškami se prodíraly po chodníku kolem nás a vrážely nám přitom nejprve do prvního, pak do druhého ramena.

„Aj-ja. Ty se stydíš za svou matku?“ Sevřela mi ruku ještě pevněji a rozzlobeně na mě pohlédla.

Sklopila jsem oči. „To ne, jenom že to děláš tak okatě. Je to prostě trapné.“

„Trapné, že jsi moje dcera?“ Hlas jí přeskakoval zlostí.

„Tak jsem to nemyslela. To jsem neřekla.“

„Tak cos to řekla?“

Věděla jsem, že je chyba říct cokoli dalšího, ale slyšela jsem samu sebe odpovídat: „Proč musíš využívat mě, aby ses mohla vytahovat? Když se chceš předvádět, proč se nenaučíš hrát šachy sama?“

Matčiny oči se proměnily v nebezpečné černé štěrbinky. Neměla pro mě slov, jenom mlčení.

Cítila jsem, jak mi kolem uší sviští vítr. Vytrhla jsem ruku z matčina pevného stisku, otočila se jako na obrtlíku a vrazila do nějaké staré ženy. Rozsypala se jí taška s nákupem.

„Aj-ja! Holka pitomá!“ křičela matka i ta žena. Po chodníku se kutálely pomeranče a plechovky. Jak se matka sehnula, aby pomohla stařeně posbírat mizející potraviny, utekla jsem.

Hnala jsem se ulicí, kličkovala mezi lidmi a dozadu, kde matka pronikavě ječela: „Mej-mej! Mej-mej!“ jsem se ani neohlédla. Běžela jsem průchodem podél temných obchodů se staženými roletami a prodavači myjícími špinavé výlohy. Vyřítila jsem se do záplavy slunce na hlavní ulici plné turistů, prohlížejících si tretky a suvenýry. Zabočila jsem do další tmavé zadní uličky, dolů do jiné ulice, nahoru do dalšího průchodu. Utíkala jsem, dokud mě nezačalo píchat v boku a neuvědomila jsem si, že nemám kam jít, že před ničím neuteču. V průchodech se žádné únikové cesty nenacházely.

Dech ze mě vyrážel jako hněvivý kouř. Bylo chladno. Sedla jsem si na obrácený umělohmotný kbelík vedle kupy prázdných krabic, opřela jsem bradu do rukou a začala vážně přemýšlet. Představila jsem si, jak matka nejprve energicky přechází po jedné či druhé ulici a vyhlíží mě, pak to vzdá a vrátí se domů a čeká, až přijdu. Po dvou hodinách jsem se postavila na roztřesené nohy a loudala se domů.

Ulička byla tichá. Žluté světlo z našeho bytu svítilo jako dvě tygří oči ve tmě. Vystoupala jsem šestnáct schodů k našim dveřím a tichounce přitom našlapovala, aby mé kroky nevydaly žádný varovný zvuk. Vzala jsem za kliku; zamčeno. Slyšela jsem, jak se odsunula židle, odemykání zámku – trojí otočení – a dveře se otevřely.

„Nejvyšší čas, žes přišla,“ poznamenal Vincent. „Holka, ty v tom lítáš.“

Vklouzl zpátky za jídelní stůl. Na podnosu ležely zbytky velké ryby s masitou hlavou stále připojenou ke kostem vzpínajícím se vzhůru v marném úniku. Stála jsem tam a čekala na trest a matka promluvila suchým hlasem.

„Toho děvčete si nebudeme všímat. Ono nemá zájem o nás.“

Nikdo na mě nepohlédl. Kostěné hůlky klapaly nad obsahem misek, postupně mizícím v hladových ústech.

Šla jsem do svého pokoje, zavřela dveře a položila se na postel. Pokoj byl temný a na stropě se míhaly stíny z večerních světel v sousedních bytech.

V hlavě se mi vybavila šachovnice s šedesáti čtyřmi černými a bílými čtverci. Naproti byla má protihráčka, dvě rozlícené černé štěrbinky. Vítězoslavně se usmívala. „Nejsilnější vítr není vidět,“ řekla.

Po ploše se blížily její černé figurky a pomalu pochodovaly jako jeden muž. Mé bílé figurky vřískaly, jak braly do zaječích, a jedna po druhé padaly z desky. Jak se její figurky přibližovaly k mému kraji šachovnice, cítila jsem se lehčí a lehčí. Vznesla jsem se do vzduchu a vyletěla oknem ven. Výš a výš, nad uličku, nad tašky střech, kde mě nabral vítr a vynesl mě nahoru noční oblohou, až pode mnou všechno zmizelo a já byla sama.

Zavřela jsem oči a jala se zvažovat svůj příští tah.

Lena St. Clairová:
Hlas ze zdi

Když jsem byla malá, matka mi řekla, že můj prapradědeček odsoudil žebráka k nejstrašnější možné smrti a pak že se později ten mrtvý vrátil a prapradědečka zabil. Buď to, nebo zemřel na chřipku o týden později.

Znovu a znovu jsem si v duchu přehrávala žebrákovy poslední chvíle. Ve svých představách jsem viděla, jak mu kat svléká košili a vede ho na popraviště. „Tento zrádce,“ četl kat, „je odsouzen, aby zhynul rozsekáním na tisíc kousků.“ Ale ještě než stačil pozvednout nabroušený meč, aby zkrátil jeho život, zjistilo se, že žebrákova mysl se už rozletěla na tisíc střepin. Několik dní poté můj prapradědeček vzhlédl od svých knih a spatřil tohoto muže, který vypadal jako narychlo slepená rozbitá váza. „Když mě čtvrtili mečem,“ řekl duch, „myslel jsem si, že to je to nejhorší, co budu muset kdy přestát. Ale mýlil jsem se. Horší je to na onom světě.“ A mrtvý objal prapradědečka cáry svých paží a prostrčil ho zdí, aby mu ukázal, jak to myslí.

Jednou jsem se zeptala matky, jak vlastně doopravdy zemřel. Odpověděla: „V posteli, velmi rychle, po nemoci trvající pouhé dva dny.“

„Ne, ne, já myslím toho druhého. Jak ho zabili? Stáhli ho nejdřív z kůže? Přesekali mu kosti sekáčkem? Křičel a cítil všech tisíc seknutí?“

„Ach! Proč vy Američani nosíte v hlavě jen samé morbidní myšlenky?“ zvolala matka čínsky. „Ten člověk je mrtvý skoro sedmdesát let. Copak záleží na tom, jak zemřel?“

Vždycky jsem myslela, že ano, že záleží na tom vědět, co nejhoršího se může člověku stát, vědět, jak se tomu lze vyhnout, vyvarovat se toho, aby vás přitahovalo kouzlo nevyslovitelného. Protože už jako malé dítě jsem cítila nevýslovné hrůzy, které obklopovaly náš dům, hrůzy, které pronásledovaly matku, až se ukryla v tajném temném koutě své mysli. A i tam ji dostihly. Po léta jsem se dívala, jak ji pohlcují, kousek po kousku, až zmizela a proměnila se v ducha.

Nakolik se pamatuji, temná stránka mé matky pocházela ze sklepa našeho starého domu v Oaklandu. Bylo mi pět a matka se ho přede mnou snažila utajit. Zabarikádovala dveře dřevěnou židlí, připevnila ji řetězem a dvěma visacími zámky. A začala to být taková záhada, že jsem věnovala veškerou energii tomu, abych ji vyřešila, až přišel den, kdy jsem konečně svými prstíčky dokázala ty dveře pootevřít a rázem jsem se po hlavě zřítila do temné propasti. A teprve když jsem přestala ječet – viděla jsem na matčině rameni krev ze svého nosu –, teprve tehdy mi matka sdělila, že ve sklepě žije zlý člověk a že ty dveře už nesmím nikdy otevřít. Žije tam několik tisíc let, řekla, a je tak zlý a hladový, že nebýt toho, že mě okamžitě zachránila, udělal by mi tenhle zlý člověk pět dětí a pak by nás všechny sežral na šest chodů a naše kosti poházel po špinavé podlaze.

Od té doby jsem začala vidět strašné věci. Viděla jsem je čínskýma očima, tou částí své bytosti, kterou jsem zdědila po matce. Viděla jsem ďábly zběsile tančící v důlku, který jsem vyhrabala na pískovišti. Viděla jsem, že blesk má oči a snaží se zasáhnout malé děti. Viděla jsem brouka s dětskou tváří, kterého jsem pohotově rozmašírovala předním kolem tříkolky. A když jsem byla větší, viděla jsem věci, které bílá děvčata ve škole neviděla. Kroužky, na kterých byla upevněna houpačka, se rozpůlily vedví a vymrštily dítě do vzduchu. Míče uvázané na provaze, jež mohly roztříštit holčičí hlavu a roztrousit ji po celém hřišti před zraky jejích smějících se kamarádek.

Nikomu jsem o věcech, které jsem viděla, neřekla, ani své matce. Většina lidí nevěděla, že jsem napůl Číňanka, možná protože se jmenuji St. Clairová. Na první pohled jsem lidem připadala jako můj otec angloirského původu, kostnatý a zároveň jemný. Ale když se na mě podívali pořádně, když věděli o tom, že je mají hledat, našli i čínské rysy. Místo ostře řezaných tváří jako otec jsem je měla hladké jako oblázky na pobřeží. Neměla jsem jeho slámově žluté vlasy ani bílou pleť, a přesto barva mé kůže působila vybledle, jako by kdysi byla tmavší a vyrudla na slunci.

A oči, oči jsem měla po matce, bez víček, jakoby vyřezané do masky z vydlabané dýně dvěma svižnými tahy krátkého nože. Často jsem je po stranách tlačila dolů, aby byly kulatější. Nebo jsem je doširoka rozevřela, až mi vylezlo bělmo. Ale když jsem takhle chodila po domě, otec se mě ptal, proč vypadám tak vyděšeně.

Mám fotografii matky se stejným vyděšeným výrazem. Otec mi řekl, že ta fotka pochází z doby, kdy matku poprvé pustili z imigrační stanice na Angel Island. Zůstala tam tři týdny, dokud nezpracovali její papíry a neurčili, je-li válečnou nevěstou, osobou bez domova, studentkou nebo ženou čínsko-amerického občana. Otec řekl, že neměli pravidla pro to, jak zacházet s čínskou manželkou bílého občana. Nakonec z ní udělali osobu bez domova, ztracenou v záplavě přistěhovaleckých kategorií.

Matka nikdy o svém životě v Číně nemluvila, ale otec zmínil, že ji vysvobodil z hrozného života, z nějaké tragédie, o které nedokázala mluvit. V jejích přistěhovaleckých dokumentech ji hrdě nazval Betty St. Clairovou, přičemž škrtl její rodné jméno Ku Jing-jing. A pak uvedl nesprávný rok narození – 1916 místo 1914. A tak mávnutím pera matka přišla o své jméno a stala se Drakem místo Tygra.

Na tom snímku je vidět, proč matka vypadá tak bezprizorně. Svírá kabelku ve tvaru škeble, jako by ji někdo mohl ukrást, kdyby přestala dávat pozor. Je oblečená v čínských šatech po kotníky se skromnými postranními rozparky. Přes ně má přehozené západní sako, nepatřičně elegantní na jejím drobném těle, s ramenními vycpávkami, širokými klopami a přehnaně velkými látkovými knoflíky. Byly to matčiny svatební šaty, otcův dar. Takhle nastrojená vypadá, jako by přicházela odnikud a šla nikam. Bradu má pokleslou a je vidět její dokonalá pěšinka, rovná bílá čára vedoucí od levého obočí přes černý horizont hlavy.

A přestože má sklopenou hlavu, pokornou v porážce, oči má zvednuté, hledící mimo fotoaparát a doširoka rozevřené.

„Proč vypadá tak vyděšeně?“ zeptala jsem se otce.

A otec mi to vysvětlil: Jenom proto, že řekl „sýr“ a matka se snažila nemrknout, dokud o deset vteřin později nevyšel blesk.

Matka takhle vypadala často, když čekala na něco, co se má stát, s vyděšeným výrazem ve tváři. Až později to vzdala a neudržela už oči otevřené.

„Nedívej se na ni,“ přikázala mi matka, když jsme procházely Čínskou čtvrtí v Oaklandu. Popadla mě za ruku a přitáhla blíž k sobě. A samozřejmě jsem se podívala. Uviděla jsem ženu, jak sedí na chodníku a opírá se o domovní zeď. Byla zároveň stará i mladá, s otupělýma očima, jako by mnoho let nespala. A ty její nohy a ruce – špičky měla černé, jako by je namočila do inkoustu. Ale já věděla, že jsou shnilé.

„Co se jí stalo?“ zašeptala jsem matce.

„Seznámila se se špatným člověkem,“ vysvětlila matka. „Porodila dítě, které nechtěla.“

A já věděla, že to není pravda. Věděla jsem, že matka je schopná si vymyslet cokoli, jen aby mě varovala a uchránila před nějakým neznámým nebezpečím. Matka viděla nebezpečí ve všem, ba i v ostatních Číňanech. Tam, kde jsme žili a nakupovali, všichni mluvili kantonským nářečím nebo anglicky. Matka byla z Wu-si u Šanghaje. Takže hovořila mandarínskou čínštinou a trochu anglicky. Otec, který uměl jenom několik otřepaných čínských výrazů, trval na tom, aby se matka naučila anglicky. Takže k němu promlouvala svými náladami a gesty, pohledy a odmlkami a někdy kombinací angličtiny umocněné váháním a čínskou frustrací: „Šuo pu-čchu-laj“  – Chybí mi slova. A tak jí je otec začal vkládat do úst.

„Myslím, že se matka snaží říct, že je unavená,“ šeptal, když matka začala být náladová.

„Myslím, že chce říct, že jsme ta nejskvělejší rodina v celé zemi!“ volal, když uvařila báječně vonící jídlo.

Ale se mnou, když jsme byly samy, mluvila matka čínsky a říkala věci, které si můj otec vůbec nedokázal představit. Slovům jsem rozuměla dokonale, ale nedávala mi smysl. Jedna myšlenka vedla ke druhé bez jakékoli souvislosti.

„Nesmíš chodit nikam jinam než do školy a odtamtud rovnou domů,“ varovala mě matka, když rozhodla, že jsem dost velká, abych mohla chodit sama.

„Proč?“ zeptala jsem se.

„Těmhle věcem nemůžeš rozumět,“ odpověděla.

„Proč ne?“

„Protože jsem se ti o nich zatím nezmínila.“

„A proč?“

„Aj-ja! To jsou ale otázky! Protože je strašné na to jenom pomyslet. Na ulici tě může sebrat nějaký chlap, prodat tě někomu, udělat ti dítě. Ty pak to dítě zabiješ. A až to dítě najdou v popelnici, co naděláš? Zavřou tě do vězení a ty tam umřeš.“

Věděla jsem, že to není ta pravá odpověď. Ale i já jsem si vymýšlela, abych odvrátila špatné věci, které by se mohly v budoucnu stát. Často jsem lhala, když jsem pro ni musela překládat nekonečné dotazníky, návody, oznámení ze školy, telefonní hovory. „Šen me i-s’ ?“  – Co to znamená? ptala se mě, když na ni prodavač v potravinách řval, protože otvírala sklenice, aby si přičichla k jejich obsahu. Bylo mi tak trapně, že jsem jí řekla, že tady Číňané nesmějí nakupovat. Když ze školy přišlo oznámení o očkování proti dětské obrně, vysvětlila jsem jí kdy a kde a dodala jsem, že všichni žáci musejí ode dneška nosit kovové krabice na svačinu, protože se zjistilo, že staré papírové sáčky mohou obsahovat zárodky obrny.

„Stoupáme na světovém žebříčku,“ oznámil pyšně otec u příležitosti svého povýšení na vedoucího odbytu u oděvního výrobce. „Tvá matka je nadšena.“

A vskutku jsme povýšili, přestěhovali jsme se přes záliv do San Franciska a nahoru na kopec v North Beach do italské čtvrti, kde byl tak strmý chodník, že jsem se musela zapírat do svahu, abych se každý den dostala domů ze školy. Bylo mi deset a doufala jsem, že všechny staré strachy zanecháme v Oaklandu.

Náš činžovní dům byl dvouposchoďový, na každém podlaží s dvěma byty. Měl zrenovovanou fasádu, nedávnou vrstvu bílého štuku, přes niž vedly propojené řady kovových požárních žebříků. Ale uvnitř byl starý. Hlavní dveře s úzkými skleněnými tabulkami se otvíraly do zatuchlé chodby, která páchla životy všech nájemníků dohromady. Nájemníci, to byla jména na venkovních dveřích vedle malých zvonků: Anderson, Giordino, Hayman, Ricci, Sorci a naše jméno St. Clair. Bydleli jsme v prvním patře; vězeli jsme mezi kuchyňskými výpary stoupajícími zezdola a dupáním seshora. Má ložnice měla okna na ulici a v noci, ve tmě, jsem si v duchu představovala jiný život. Auta se snažila vyšplhat po zamlženém strmém kopci, motory se vydávaly z posledního a kola se protáčela na plné obrátky. Hluční, šťastní lidé, rozesmátí, funící, lapající po dechu: „Už jsme tam?“ Ohař, který se vyhrabal na všechny čtyři a ječivě se rozštěkal; o pár vteřin později se mu v odpověď rozeznělo troubení hasičů a rozčilený ženský hlas zasyčel: „Sammy! Buď hodný! Ticho!“ A já, konejšena vší tou známou předpověditelností, jsem brzy usínala.

Matka s bytem spokojená nebyla, ale to jsem si uvědomila až později. Když jsme se nastěhovali, zaměstnala se zařizováním, přesunováním nábytku, vybalováním nádobí, věšením obrazů na zeď. Trvalo jí to asi týden. A brzy poté, když jsme spolu šly na zastávku autobusu, potkala člověka, který ji vyvedl z rovnováhy.

Byl to rudolící Číňan, potácející se po chodníku, jako by se ztratil. Když nás zmerčil uslzenýma očima, rychle se napřímil, rozhodil paže a zvolal: „Tak jsem tě našel! Suzie Wongová, dívko mých snů! Há!“ A s otevřenou náručí a pusou dokořán se rozběhl k nám. Matka mě pustila a přikryla si tělo rukama, jako by byla nahá, neschopná udělat cokoli jiného. V okamžiku, kdy mě pustila, jsem se rozječela, protože jsem viděla, jak se k nám ten nebezpečný chlap žene. Ječela jsem ještě, když ho popadli dva rozesmátí muži a třásli s ním a říkali: „Joe, proboha, nech toho. Úplně jsi tu chudinku holku a její chůvu vyděsil.“

Po zbytek dne – cestou autobusem, při nakupování jídla na večeři – se matka nepřestávala třást. Svírala mi dlaň tak pevně, až mě bolela. A jednou, když mě pustila, aby u pokladny z kabelky vyndala peněženku, jsem poodešla stranou, abych si prohlédla cukrátka. Popadla mě za ruku tak bleskurychle, že jsem okamžitě pochopila, jak strašně lituje, že mě líp nestřežila.

Jakmile jsme přišly s nákupy domů, začala uklízet plechovky a zeleninu. A pak, jako by něco nebylo úplně v pořádku, vyndala plechovky z jedné police a vyměnila je za jiné z druhé police. Pak energicky vešla do obývacího pokoje a přemístila velké kulaté zrcadlo ze stěny naproti dveřím od bytu na stěnu nad pohovkou.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se.

Zašeptala něco čínsky o tom, že „věci nejsou v rovnováze“, a já se domnívala, že myslí to, jak věci vypadají, ne jak je cítí. A pak začala stěhovat větší kusy nábytku: pohovku, židle, kávové stolky, čínský svitek se zlatými rybkami.

„Co se to tu děje?“ divil se otec, když se vrátil domů z práce.

„Vylepšuje to tady,“ řekla jsem.

A příštího dne, když jsem se vrátila ze školy, jsem uviděla, že zase všechno přestavěla. Všechno bylo na jiném místě. Bylo mi jasné, že se schyluje k něčemu strašně nebezpečnému.

„Proč to děláš?“ zeptala jsem se a bála jsem se, že mi řekne pravdu.

Ale místo toho zamumlala jen nějaký čínský nesmysl: „Když se děje něco proti tvé přirozenosti, nejsi v rovnováze. Tenhle dům postavili moc strmě a zlý vítr shora z tebe vyvane všechnu sílu dolů z kopce. A tak se nikdy nemůžeš dostat dopředu. Pořád se kutálíš nazpět.“

Potom začala ukazovat na zdi a dveře bytu. „Vidíš, jak je ten průchod úzký, jako zaškrcený krk. A kuchyň je naproti záchodu, takže se tam celá tvá podstata spláchne a přijde vniveč.“

„Jenže co to znamená? Co se stane, když něco není v rovnováze?“ nechápala jsem.

Otec mi to později vysvětlil. „Matka si cvičí hnízdící pud,“ řekl. „Všechny matky jej mají. Poznáš to, až budeš větší.“

Přemítala jsem o tom, proč se otec nikdy neznepokojoval. Byl snad slepý? Jak to, že jsme s matkou viděly víc než on?

A pak o pár dní později jsem zjistila, že otec měl celou dobu pravdu. Přišla jsem ze školy domů, vešla k sobě do ložnice a uviděla jsem to. Matka mi přestavěla pokoj. A tam, kde předtím stávala má postel – byla použitá kolébka. Takže to skryté nebezpečí bylo rostoucí břicho, zdroj nerovnováhy mé matky. Matka čekala dítě.

„Vidíš,“ řekl otec, když jsme se spolu dívali na kolébku. „Hnízdící pud. Tady je to hnízdo. A sem přijde dítě.“ Představa imaginárního dítěte v kolébce ho nesmírně těšila. Neviděl to, čeho jsem si všimla později já. Matka začala vrážet do věcí, do rohů stolu, jako by zapomněla, že nosí v břiše dítě, jako by ji místo toho čekalo trápení. Neprojevovala nad novým dítětem žádnou radost; mluvila o tom, že v sobě cítí tíži, že věci mají porušenou rovnováhu, nejsou vzájemně vyvážené. A já si o to dítě začala dělat starosti, že vězí kdesi mezi matčiným lůnem a kolébkou v mém pokoji.

Od té doby, co jsem měla postel u zdi, změnily se mé noční fantazie. Místo zvuků z ulice ke mně doléhaly hlasy ze zdi, ze sousedního bytu. Na zvonku u dveří bylo napsáno, že tam bydlí rodina Sorciových.

Tehdy tu první noc jsem zaslechla něčí tlumený křik. Žena? Dívka? Přiložila jsem ucho ke zdi a uslyšela rozčilený ženský hlas a pak další, vyšší hlas dívky, která mu s křikem odpovídala. A náhle se hlasy obrátily mým směrem, jako když se naší ulicí rozlehly sirény hasičských vozů, a já zaslechla útržky hádky: Komu to mám říkat? Proč mě věčně buzeruješ? Tak odsud vypadni! Bych radši umřela než si tohle dát líbit! Tak mě zab!

Potom jsem slyšela škrábání, prásknutí dveřmi, strkání a volání a pak – bác! bác! bác! Někdo zabíjel. Někoho zabíjeli. Ječení a křik, matka držela meč vysoko nad dívčinou hlavou a začala pomalu zkracovat život své dcery, nejprve jeden cop, pak celou kštici, obočí, zub, palec, vypouklé líčko, špičku nosu, až nakonec nezbylo nic, jen ticho.

Svírala jsem polštář a srdce mi tlouklo nad tím, čeho byla má představivost prostřednictvím mých uší právě svědkem. Bylo zabito děvče. Nedokázala jsem přestat poslouchat. Nedokázala jsem zabránit tomu, co se stalo. Ta hrůza toho všeho.

Ale následující noci dívka ožila v dalším křiku, v dalším bití, v novém nebezpečenství ohrožujícím její život. A tak to pokračovalo, noc za nocí, hlas prostupující stěnou, který mi napovídal, že to je to nejhorší, co může být: hrůza nevědět, jestli to vůbec někdy skončí.

Občas jsem slyšela tuhle hlučnou rodinu přes chodbu, jež dělila dveře našich obydlí. Jejich byt byl u schodů vedoucích do druhého patra, náš u schodů vedoucích dolů do vstupní chodby.

„Zlámeš si hnáty, jestli se budeš vozit po tom zábradlí… Já tě přerazím,“ zvolala žena. Po jejím varování se na schodech ozvalo dupání. „A nezapomeň vyzvednout tátovi ten oblek!“

Znala jsem jejich strašný život tak důvěrně, že mě první osobní setkání svou bezprostředností zaskočilo. Právě jsem zavírala dveře bytu a potýkala se s hromadou knih v náručí. Když jsem se otočila a uviděla ji přicházet pár metrů od sebe, zaječela jsem a všechno upustila. Zahihňala se a já poznala, kdo to je − ta vysoká dívka, kterou jsem odhadovala tak na dvanáct, o dva roky starší než já. Pak vyrazila po schodech a já rychle posbírala své knihy a vyběhla za ní a dávala si přitom pozor, abych šla po druhé straně ulice.

Nevypadala na to, že by ji stokrát zavraždili. Nespatřila jsem žádné krví potřísněné šaty; měla naškrobenou bílou blůzu, modrý propínací svetr a modrozelenou skládanou sukni. Ve skutečnosti, jak jsem ji pozorovala, vypadala docela šťastně, dva hnědé copánky se jí vesele komíhaly do rytmu chůze. A pak, jako by věděla, že o ní přemýšlím, otočila hlavu. Zamračila se na mě a spěšně zabočila do vedlejší uličky a zmizela mi z očí.

Pokaždé, když jsem ji potom potkala, jsem předstírala, že hledím do země, a horlivě jsem začala přebírat své knihy nebo si zkoumala knoflíky na svetru, provinilá, že o ní všechno vím.

Přátelé mých rodičů, teta Su a strýček Canning, mě jednoho dne vyzvedli ve škole a vzali mě za matkou do nemocnice na návštěvu. Věděla jsem, že je to vážné, protože říkali samé zbytečné věci, avšak ohromně důležitě.

„Jsou čtyři hodiny,“ oznámil strýc Canning a podíval se na hodinky.

„Ten autobus nikdy nejezdí přesně,“ řekla teta Su.

Když jsem uviděla matku v nemocnici, vypadala, že napůl spí, a přitom sebou házela. Pak rozevřela oči a zahleděla se do stropu.

„Byla to moje vina. Věděla jsem to ještě předtím, než se to stalo,“ blábolila. „Neudělala jsem nic, abych tomu zabránila.“

„Betty, miláčku, Betty, miláčku,“ opakoval otec zoufale. Ale matka stále vykřikovala a obviňovala se. Popadla mě za ruku a já cítila, že se celá třese. A pak se na mě podívala, divně, jako by mě prosila o odpuštění, jako bych jí mohla udělit milost. Mumlala čínsky.

„Leno, co říká?“ zvolal otec. Projednou neměl slov, která by matce vložil do úst.

A projednou jsem neměla pohotově odpověď. Napadlo mě, že došlo k nejhoršímu. Že to, čeho se bála, se vyplnilo. Už to nebyla žádná varování. A tak jsem poslouchala.

„Když se to dítě mělo narodit,“ blábolila, „slyšela jsem ho, jak v břiše křičí. Ale sestry a doktor mi říkali, ať tlačím, aby se dostalo ven. A když mu vylezla hlavička, sestry zvolaly, má otevřené oči! On nás vidí! Pak vyklouzlo tělíčko a on ležel na stole překypující životem.

Když jsem se na něj podívala, hned jsem si toho všimla. Tenké nožky, malé ručičky, útlý krček a na něm hlava tak strašná, že jsem od ní nedokázala odtrhnout zrak. To dítě mělo oči dokořán a hlavu – taky! Viděla jsem mu tím otvorem dovnitř, tam, kde měl být jeho rozum, a kde nebylo nic. Nemá mozek, prohlásil doktor. Místo hlavy má jen prázdnou skořápku!

A pak, možná že nás to dítě slyšelo, jeho hlava jako by se naplnila horkým vzduchem a vznesla se nad stůl. Otočila se na jednu stranu a pak na druhou. Podívala se skrze mě. Věděla jsem, že do mě vidí. Jak jsem bez váhání zabila svého druhého syna! Jak jsem vůbec nepřemýšlela, co to bude znamenat mít tohle dítě!“

Nemohla jsem otci povědět, co říká. Byl už tak dost smutný při pomyšlení na prázdnou kolíbku. Copak jsem mu mohla povědět, že se zbláznila?

A tak jsem mu přeložila tohle: „Říká, že si musíme všichni dobře rozmyslet, jestli mít další dítě. Říká, že doufá, že tohle dítě je na onom světě velmi šťastné. A myslí, že bychom teď měli jít domů na večeři.“

Od té doby, co dítě umřelo, se matka zhroutila, ne najednou, ale kousek po kousku jako talíře, které po jednom padají z police. Nikdy jsem nevěděla, kdy se to stane, a tak jsem byla pořád nervózní a čekala jsem.

Někdy začala vařit, ale vprostřed práce se zastavila; voda tekla plným proudem do dřezu, nůž visel ve vzduchu nad napůl nakrájenou zeleninou, ona mlčela a z očí se jí řinuly slzy. A někdy, když jsme jedli, museli jsme přestat a odložit vidličky, protože si zakryla tvář rukama a volala: „Mej kuan-si“  – Na tom nezáleží. Otec jenom seděl a snažil se přijít na to, cože je to, na čem tak moc nezáleží. A já vstala od stolu a věděla jsem, že se to bude pořád opakovat. Otec se zjevně hroutil jiným způsobem. Snažil se, aby se věci zlepšily. Ale bylo to, jako by je chtěl zachytit těsně předtím, než upadly na zem, jenomže sám upadl dřív, než je mohl zachytit.

„Je prostě přetažená,“ vysvětlil mi, když jsme večeřeli U Zlaté špice , sami dva, protože matka ležela na posteli strnule jako socha. Věděla jsem, že na ni myslí, protože měl ustaraný výraz a zíral na talíř, jako by se na něm kroutili červi, a ne špagety.

Doma matka na všechno kolem sebe hleděla prázdnýma očima. Otec přišel z práce, pohladil mě po hlavě a zeptal se: „Jak se má moje holčička?“ Vždycky se mi ale díval přes rameno směrem k matce. Svíral mě hrozný strach, ne v hlavě, ale v žaludku. Nebyla jsem už schopná rozlišit, co mi nahánělo takovou hrůzu, ale cítila jsem ji. Vnímala jsem každičký pohyb v našem mlčenlivém domě. A v noci jsem slyšela, jak se na druhé straně zdi mé ložnice rozpoutávají hlasité hádky a tu dívku mlátí k smrti. V posteli, s přikrývkou přitaženou až ke krku, jsem přemítala o tom, co je horší, naše strana, nebo její? A poté co jsem o tom chvíli dumala, co jsem se litovala, mě svým způsobem jaksi uklidnilo, že život toho děvčete odvedle je ještě nešťastnější.

Ale pak jednou po večeři někdo zazvonil na zvonek u dveří našeho bytu. Bylo to zvláštní, protože lidé obvykle zvonili nejprve na bzučák dole u vchodu.

„Leno, běž, prosím tě, otevřít,“ volal otec z kuchyně. Myl nádobí. Matka ležela v posteli. Matka teď pořád „odpočívala“ a bylo to, jako by zemřela a stala se živoucím přízrakem.

Opatrně jsem vyhlédla a pak jsem překvapeně otevřela dveře dokořán. Byla to ta dívka odvedle. Zírala jsem na ni s neskrývaným úžasem. Ona se na mě usmívala a vypadala rozcuchaně, jako by vypadla oblečená z postele.

„Kdo je to?“ zeptal se otec.

„To je sousedka!“ zavolala jsem na něj. „Ta…“

„Tereza,“ šeptla rychle.

„Tereza!“ křikla jsem na otce.

„Pozvi ji dál,“ odpověděl otec takřka v témže okamžiku, kdy se Tereza protáhla kolem mě do bytu. Nečekala na pozvání a vykročila k mému pokoji. Zavřela jsem dveře od bytu a následovala dva hnědé cůpky, jež se pohupovaly jako biče pohánějící koně do kroku.

Šla rovnou k oknu a otevřela ho. „Co to děláš?“ vyhrkla jsem. Sedla si na okenní římsu a vyhlédla na ulici. A pak se podívala na mě a začala se hihňat. Posadila jsem se na postel a pozorovala ji. Čekala jsem, kdy toho nechá, a cítila, jak z temného otvoru táhne studený vzduch.

„Co je na tom k smíchu?“ zeptala jsem se nakonec. Napadlo mě, že se třeba směje mně, mému životu. Třeba poslouchala přes zeď a neslyšela nic, jen nehybné ticho našeho nešťastného domova.

„Čemu se směješ?“ dožadovala jsem se.

„Moje máma mě vyhodila,“ řekla konečně. Mluvila chvástavě, jako by na to byla pyšná. A pak se malinko uchichtla a vysvětlila: „Pohádaly jsme se a ona mě vystrčila za dveře a zamkla. A teď si myslí, že budu čekat za dveřmi, dokud mi to nebude tak líto, že se omluvím. Tůdle!“

„A co teda uděláš?“ zeptala jsem se napjatě a byla jsem si jistá, že tentokrát ji matka už určitě zabije.

„Vyšplhám po vašem požárním žebříku zpátky do svého pokoje,“ pošeptala mi. „A ona bude čekat. Až začne mít starost, otevře dveře od bytu. Jenže já tam nebudu! Budu ve svém pokoji, v posteli.“ Znovu se zasmála.

„A nebude se zlobit, až tě najde?“

„Ne, bude ráda, že jsem živá a zdravá. No, bude dělat, že se jako zlobí. My to tak děláme pořád.“ A pak vyklouzla oknem ven a neslyšně přelezla k sobě domů.

Dlouho jsem zírala na otevřené okno a přemýšlela o ní. Jak se mohla vrátit zpátky? Copak jí nepřipadá její život hrozný? Copak nevidí, že to nemá konce?

Lehla jsem si do postele, abych slyšela ten křik a rámus. A pozdě v noci jsem byla ještě vzhůru, když se odvedle rozlehlo hlasité volání. Paní Sorciová křičela a plakala, ty holka pitomá. Málem jsem měla infarkt. A Tereza na ni ječela, někdo mě mohl zabít. Málem jsem spadla a zlomila si vaz. A pak jsem slyšela jejich smích a pláč, pláč a smích, jak na sebe s láskou hulákají.

Ohromilo mě to. Skoro jsem je viděla, jak se objímají a líbají. Plakala jsem radostí současně s nimi, protože jsem se zmýlila.

A ve vzpomínkách stále cítím tu naději, která se ve mně té noci zrodila. K té naději jsem se upínala den za dnem, noc za nocí, rok za rokem. Sledovala jsem matku, jak leží v posteli, blábolí sama pro sebe, když sedí na pohovce. A přesto jsem věděla, že tohle, to nejhorší na světě, jednoho dne skončí. Stále jsem si v duchu představovala špatné věci, ale nyní jsem dokázala najít způsob, jak je změnit. Pořád jsem slyšela strašlivé hádky paní Sorciové s Terezou, ale viděla jsem něco jiného.

Viděla jsem dívku stěžující si, jak nesnesitelně bolí, že ji nikdo nevnímá. Viděla jsem matku ležící na lůžku ve volně splývajících dlouhých županech. Pak děvče vytasilo ostrý meč a řeklo matce: „Pak tedy zemřeš rozsekáním na tisíc kousků. Jedině tak se můžeš zachránit.“

Matka souhlasila a zavřela oči. Meč vyletěl a sekal napravo nalevo, nahoru dolů, šleh! šleh! šleh! A matka křičela a sténala, ječela hrůzou a bolestí. Ale když otevřela oči, nebyla tam žádná krev, žádné rozsekané tělo.

Děvče se zeptalo: „Už to chápeš?“

Matka přikývla. „Teď to naprosto chápu. Už jsem zažila to nejhorší. Po tomhle už nemůže být nic horšího.“

A dcera řekla: „Teď se musíš vrátit zpátky, na onu stranu. Pak poznáš, proč ses mýlila.“

Dívka uchopila matku za ruku a prostrčila ji zdí.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .