Kouzelná škola – Nejlepší kamarád na světě

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Margit Auerová

Kouzelná škola – Nejlepší kamarád na světě – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bbez písemného souhlasu majitelů práv.

1. kapitola
Stěhovací vůz

Aaaaaaaa! Au! Sakra!

Benni s rachotem profrčel Skřivánčí ulicí a přistál v záhonu růží. Byl poslední den letních prázdnin. A Bennimu se konečně podařilo, odtrhnout se od rádia. V něm každé odpoledne běžel jeho oblíbený pořad „Třetí dimenze“. Dnes ne.

Dnes konečně vytáhl ze sklepa skateboard, který mu dal k Velikonocům strýček Johnnie. Tím se prý dá velmi dobře udělat dojem na holky, říkal strýc. Benjamin Schubert si povzdechl, když vylezl ze záhonu růží. Zvlášť působivě to určitě nevypadalo. Dobelhal se k okraji ulice a vyhrnul si džíny. Pravé koleno bylo odřené, ale nekrvácelo. Měl štěstí.

V tom momentě si všiml stěhovacího vozu. Stál pod kaštanem na Jánském náměstí, takovém pěkném místě na konci Skřivánčí ulice. Střídaly se zde obytné domy s obchody: Bylo tady pekařství, cyklo obchod a „Kadeřnický salón Elfríde.“ Ten měl od začátku měsíce nové majitele a zřejmě se právě nastěhovali do bytu v prvním patře přímo nad salónem.

Benni se rozhodl, pořádně se na něj podívat. S rozklepanýma nohama se postavil na skateboard a opatrně popojel blíž. Dveře stěhovacího vozu byly dokořán otevřené. Benni uviděl stojací lampu, spoustu polic, šatní skříň a hromadu kartónů. Stěhováci nosili do domu kuchyňský nábytek, srolované koberce a obrazy zabalené do průhledné folie. Pod nohama se mu najednou mihla pruhovaná veverka, přeběhla přes náměstí a zmizela v koruně kaštanu. Benni zůstal stát. Hop! Skateboard sám vyjel na ulici. Přiřítil se cyklista v černé helmě. Zaklel a pokusil se skateboardu vyhnout. Málem přitom narazil do stěhováků, kteří zrovna táhli velké zrcadlo. Zaznělo pronikavé zapískání. Cyklista zvedl hlavu a zavčas ještě stačil strhnout řídítka doleva. „Dávej pozor na ten svůj krám!“ zakřičel vztekle na Benniho, když projížděl kolem. Ale Benni si ho vůbec nevšímal. To zapískání totiž jednoznačně pocházelo od veverky, která předtím přeběhla přes náměstí. Teď seděla nahoře v koruně kaštanu, dívala se na něj shora a pohazovala huňatým ocasem sem a tam. Zvláštní. Ještě nikdy Benni neslyšel veverku pískat. A kromě toho, od kdy jsou veverky pruhované? Stěhováci zrovna nesli komodu posetou pestrými nálepkami do domu. Benni se znovu postavil na skateboard a popojel blíž. Au, to koleno pořád bolelo! Na nakládací ploše náklaďáku stál psací stůl s fialovými zásuvkami. Fialové? Když jednomu ze stěhováků vypadl z rukou filmový plakát s nápisem „Noc upírů,“ bylo Bennimu jasné: Naproti se nastěhovala holka. Pokrčil rameny a konečně se vydal na cestu domů. Kamaráda, toho by potřeboval. Ale holku? Ne, díky.

Benni jel pomalu nahoru Skřivánčí ulicí domů. Najednou uslyšel zasyčení. Vycházelo přímo ze živého plotu. Jako kdyby někdo vypustil vzduch z nafukovací matrace. Co to bylo? Benni slezl ze skateboardu a potichoučku kladl jednu špičku před druhou. Být úplně potichu uměl Benni moc dobře. Před plotem si dřepl. Zíral do tmavé jeskyně z listí a větví. Trhl sebou: Před ním ležel had. Opravdový živý had s olivově zelenými šupinami. Srdce mu bušilo.

Had měl tmavě hnědé, bdělé oči. Otevřel tlamu a vyplázl jazyk. Jeho ústní dutina byla modročerná. Benni se tak klepal, že se sotva zvládl doplížit zpátky na ulici. Jakmile se konečně dostal ke svému skateboardu, neváhal ani vteřinu. Benni šlápl na plyn. Zrychlovat přestal, až když už byl doma.

Ida Kronenbergová seděla na okenním parapetu svého nového dětského pokoje a klátila nohama. Jedna noha vevnitř, druhá venku. Tak seděla nejraději. Měla toho stěhování už dost. Nejdříve musela všechno zabalit. A teď měla zase všechno vybalit. To ale může počkat.

Bylo odpoledne a dole na Jánském náměstí si zametač ulic odstavil svůj oranžový vozík. Jestlipak se zrovna nechá ostříhat v „Kadeřnickém salónu Elfríde“? Její rodiče, kteří salón společně provozovali, měli plné ruce práce.

I dnes, když se stěhovali, se museli chopit hřebenu a nůžek. Salón zel dlouho prázdnotou a všichni obyvatelé města zřejmě čekali jenom na to, až se v „Kadeřnickém salónu Elfríde“ bude zase stříhat, foukat a barvit.

Ida spočinula pohledem na Jánském náměstí. Domy měly pestré fasády a malé balkony. Některá okna byla otevřená, někdo cvičil na housle. Znělo to dost vrzavě a Idě se zastesklo.

Její nejlepší kamarádka Miriam také hrála na housle. Jak moc jí chybí! Idě se zdálo, že Miriaminy skladby zněly mnohem lépe.

Zítra jí čekal první školní den v nové třídě. Škola Na Vyhlídce, tak se jmenovala škola, kterou měla Ida v budoucnu navštěvovat.

Jaké to asi bude? Ida nikoho neznala. Ani v sousedství ještě neviděla žádné děti – kromě toho pobledlého kluka, který tak neohrabaně jezdil na skateboardu. V tom pod Idou zacinkaly dveře salónu a zametač z něj odešel s novým sestřihem. Ida se zvědavě vyklonila z okna – příliš daleko! Zazněl pronikavý pískot. Právě včas se zachytila okenního rámu. Ida vzdychla. Málem spadla dolů. Podívala se z okna. Kdo to byl?

Uprostřed náměstí, v koruně kaštanu sedělo zvíře s huňatým ocasem a mžouralo na ní. Dokonce na ni mávlo. Ida ho neviděla.

Když dole zametač sebral svůj vozík a začal ho s rámusem tlačit po chodníku, zvíře zmizelo. Už se ztratilo mezi větvemi kaštanu, když zaznělo další zapískání. Byl to pozdrav na rozloučenou, Ida ho ale neslyšela.

Doma Benni uložil skateboard zase do sklepa. Ve svém pokoji otevřel atlas zvířat. Prolistoval mnoho stránek, než našel to, co hledal: fotografii hada, který měl olivově zelené šupiny a modročernou tlamu.

MAMBA ČERNÁ Jeden z nejnebezpečnějších hadů na světě! Je velmi rychlá, její jed je smrtelný. Pochází z východní Afriky.

Listoval dál a objevil zvíře, které se podobalo veverce, ale nebyla to veverka.

ČIPMANK Čipmank má hnědý kožich a černé pruhy na zádech. Často na sebe upozorňuje hlasitým pískáním. Jeho teritoriem je Severní Amerika.

Zmatený Benni zavřel knihu. Co má had z východní Afriky a čipmank ze Severní Ameriky co hledat před jeho dveřmi?

Noc byla vlahá a plná padajících hvězd. Benni ležel ve své pirátské posteli a neklidně se převaloval sem a tam. Trápil ho děsivý sen. Musel běžet závod s pruhovaným hadem a zelenou veverkou. Ale nemohl se pohnout z místa. Zvířata se mu smála a smála a smála…

Benni ospale otevřel oči. Venku se něco zablýsklo. Benni si toho sotva všiml. „Nechci být vždycky ten poslední,“ popotáhl Benni a otočil se ke zdi.

O pár domů dál seděla Ida u okna. Nemohla spát. Byla příliš rozrušená. Zítra má jít do nové třídy. Jestlipak si tam najde rychle kamarády?

Támhle, zase jedna padající hvězda! Ida si rychle přála, teď už posedmé, aby se jí v nové škole líbilo.

2. kapitola
„Teta Elfríííde!“

Škola Na Vyhlídce byla stará vila z pálených cihel se dvěma kulatými věžičkami nalevo a napravo a širokým schodištěm uprostřed. Přímo nad vchodem se nacházela kancelář ředitele Heriberta Siegmanna. Jako vždy první den nového školního roku stál u okna a spokojeně pozoroval pospíchající žáky. Nový školní rok začal! Doufejme, že to bude klidný rok.

Když Ida uviděla ostatní děti stát u školní brány, ztratila odvahu. Jako jedna zeď stáli dívky a chlapci vedle sebe. Přitom hlasitě štěbetali jeden přes druhého.

„Určitě se baví o mně,“ pomyslela si Ida. Pevně zastrčila palce pod popruhy svého batohu a hodila copy dozadu. Její maminka jí do vlasů zapletla perličky a barevné hedvábné stuhy. Jako kadeřnici jí napadaly stále nové věci. Dnes ráno se Idě její perličkové copy líbily, ale teď už si nebyla tak jistá. Najednou se bála poznámek od ostatních. „Ahoj indiánko!“ bylo první, co slyšela. Ta hláška přišla od dívky s dlouhými blonďatými vlasy, která měla na zádech růžový princeznovský batoh. Tři dívky stály kolem blondýny, která se teď docela vysokým hlasem zeptala: „Ty jsi ta nová?“ Ida polkla.

Blondýna zvedla bradu. „Nechceš se představit?“

Ida rozrušením nevydala ani hlásku. Knedlík v krku byl prostě příliš velký.

„Tak ti tedy budeme říkat teta Elfríde.“ Dívka s princeznovským batohem se zasmála. Znělo to falešně a nepřátelsky.

„Jsem Ida,“ řekla Ida rychle, ale ostatní dívky už přizvukovaly.

„Teta Elfríííde, teta Elfríííde!“ křičely.

Jejich blonďatá vůdkyně ukázala prstem na pruhované punčocháče, které měla Ida pod kraťasy. „Ostatně: Tvoje punčocháče jsou děsně nemoderní.“ Její tři společnice se dál chichotaly.

Ida nevěděla, co má říct: V její staré škole tak chodily všechny holky. Miriam měla dokonce ty samé punčocháče. Ale tady zřejmě frčely princezny s čelenkami do vlasů, v šatičkách a balerínách. S tím nemohla sloužit.

Ida prošla kolem skupinky. Zuřivě vyběhla schody. Věděla, že její třída je v prvním poschodí. Ředitel jí a její mamince třídu ukázal při jejím přihlášení.

Ida prošla dlouhou chodbou kolem nápojového automatu a otevřela dveře. Chlapec v kostkované košili seděl na lavici v prostřední řadě. Ani nezvedl hlavu, když Ida práskla taškou na zem.

„Dobré ráno,“ zabručela.

„Good morning,“ zahuhlal, stále ponořený do svého komiksu.

Ida mrkla na komiks: obrovský zelený netvor řádil v ulicích New Yorku.

Pak chlapec s lehkým zájmem zvedl hlavu: „Ty jsi ta nová?“

„Jo.“ Ida pokrčila nos. „Můžu si sednout vedle tebe?“

„Pro mě za mě,“ zamumlal a trochu se odsunul.

„Jmenuju se Ida,“ řekla Ida a důkladněji si prohlédla svého souseda. Nebyl to ten kluk, který byl včera na skateboardu před jejím salónem?

„Ale taky mi můžeš říkat teto Elfríde,“ dodala mrzutě a vytáhla sešit a tužky ze své školní tašky.

„Jmenuju se Benni,“ odpověděl chlapec a zašklebil se.

„Můžeš mi ale taky říkat netvore.“

Třída se postupně zaplňovala. Děti většinou přicházely v malých skupinkách a bavily se mezi sebou. Ida se namáhavě pokoušela zachytit co nejvíce jmen.

Chlapec, který po cestě na své místo třikrát zakopl o vlastní nohy, se jmenoval Eddie. Vysoký týpek jménem Silas hlasitě vytruboval, že byl každý den na koupališti a skákal z desetimetrového prkna. A chlapec s kulatými brýlemi se zřejmě jmenoval Max…

Dívka se spoustou pih se sebou táhla prastarou školní tašku. Jmenovala se Leonie?

Idě drnčela hlava, tak moc se snažila si všechna jména zapamatovat.

Do místnosti najednou vstoupila ta velkohubá blondýna. Od spolužaček si nechala nést svůj růžový princeznovský batoh. Jmenovala se Helena, to se nedalo přeslechnout, a o prázdninách byla v jižní Francii. Její rodina zřejmě vlastnila letní dům s velkou střešní terasou a bazénem v Nice.

Tři dívky poletovaly kolem Heleny jako dvorní dámy kolem královny: Finja, Katinka a Anna-Lena. Helene pozdravila Idu „teto Elfríííde“ a její dvořanstvo se hihňavě přidalo.

Ida zrudla. Sklopila hlavu a začala se přehrabovat ve své tašce. Kdo další vstoupil do třídy, už nezaznamenala. Teprve když zazněl školní gong a ve stejnou chvíli se hlasitě zavřely dveře, zvedla Ida zase zrak. Ve třídě stál ředitel a doprovázela ho nějaká žena.

Rázem bylo ticho. Dokonce i ta velkohubá blondýna byla zticha.

Pan Siegmann měl na sobě tmavý oblek, kravatu a šeříkově fialovou košili. Žena vedle něj měla černé kudrnaté vlasy. Měla na sobě pestrobarevnou sukni se vzorem hvězd, která sahala skoro až na zem.

Její oči se leskly očekáváním.

Ředitel zvedl ruce. „Smím vám představit vaši novou třídní učitelku? To je slečna Cornfieldová. Slečna Cornfieldová pochází ze Skotska, ale už spoustu let žije v Německu.“

Nikdo neřekl ani slovo. Všichni se dívali na novou učitelku, která se na třídu usmívala.

Nakonec chlapec v pletené čepici úplně vepředu v první řadě luskl prsty. „Co je s panem Finkem?“ zeptal se. Měl nás přece zase učit.“

„Pan Finke se nechal přeložit. Kvůli onemocnění v rodině,“ odpověděl pan Siegmann a podíval se přísně. „Hned si prosím sundej tu čepici.“

Chlapec strčil s bručením čepici do přihrádky pod svou lavicí.

„To je Čoki,“ zašuškal Benni. „Říkáme mu tak, protože pořád pije čokoládový nápoj Čokokaba.

Ida se podívala na jeho čokoládově hnědé vlasy a přišlo jí, že ta přezdívka na něj sedí.

„A kdo jsou ti dva za námi?“ zeptala se Benniho. Dvě dívky měly hlavy těsně u sebe a šuškaly si turecky. „To jsou Sibel a Hatice,“ zašeptal zpět. Ředitel stáhl koutky úst a odkašlal si. „Protože je slečna Cornfieldová na naší škole nová, budu vás od teď během vyučování častěji navštěvovat.“ Tahal se za kravatu. „Abych ji podpořil.“ Zakašlal. „Ale jsem si jist, že spolu budeme všichni dobře vycházet.“

Ředitel chtěl právě odejít, když na okenním parapetu objevil zelenou plastovou zalévací konev. „Á, tu jsem hledal po celé škole! Musím nutně zalít kedlubny.“

Třída potlačovala smích. Vypadalo to legračně, když ředitel ve svém fajnovém obleku se zelenou konví v ruce opustil třídu. Pan Siegmann se rád účastnil soutěží typu „Která slunečnice vyroste nejvýš? nebo „Kdo vypěstuje největší dýni?“. Tentokrát byly zřejmě na řadě kedlubny.

Sotva ředitel odešel, prohrábla si slečna Cornfieldová svou kudrnatou hřívu. Působila vesele a plná energie. Šla k umyvadlu, prohlédla se v zrcadle a upravila si vlasy.

„Nemá někdo hřeben?“ zeptala se nahlas třídy a Helena hned zašátrala ve svém princeznovském batohu. „Tady, paní učitelko!“ předala jí ho s poklonou.

„Děkuji, Heleno,“ řekla učitelka.

Ida se podivila, že slečna Cornfieldová tu vychloubačku z Nice oslovila křestním jménem. Už se znaly? Nebo se naučila seznam žáků nazpaměť? Ale jak věděla, kdo je kdo?

Slečna Cornfieldová si sedla na stůl a vyzula si boty. Nehty na nohou měla nalakované různými barvami. Usmívala se na třídu a přitom si pomalu pročesávala své černé kudrny hřebenem. „Omlouvám se, dnešní ráno bylo trochu hektické. Teprve včera jsem se dozvěděla, že půjdu učit na vaši školu. Musela jsem toho spoustu zařídit.“ Kroutila pestře nalakovanými prsty sem a tam.

„Hustý,“ zašeptal Benni vedle Idy.

Odpověděla mu pokýváním. V tom měl pravdu. Slečna Cornfieldová mluvila dál. „Jak jste právě slyšeli, pocházím ze Skotska. Úžasná země plná pradávných záhad. Ale svět skrývá tajemství všude. Kdo z vás včera zůstal vzhůru do půlnoci? Snad ty, Jo?“

Kdo byl Jo? Seděl úplně vzadu. Když se Ida otočila, zadívala se déle, než bylo nutné. Srdce jí na chvíli vynechalo. Jo byl ten nejhezčí kluk, kterého kdy viděla. Měl dlouhou tmavou ofinu, která mu šikmo visela přes oči. Kromě toho měl na sobě příliš velké tričko s nápisem „Štístko“. Vypadal tak dobře, že by mohl hned hrát v jakémkoliv upírském filmu.

Slečna Cornfieldová zopakovala: „Co je, Jo? Díval ses včera v noci na hvězdnou oblohu? Ano nebo ne?“

„Já?“ Jo si ležérním pohybem odhrnul vlasy z obličeje. „Ne. Rodiče mě poslali brzo do postele. Kvůli škole!“ Slečna Cornfieldová zvedla pravý ukazováček. „Chyba! Včera byla noc padajících hvězd!“

Max zvedl ruku. „Maxi?“

„Myslíte částečky hvězdného prachu, které se řítí k zemi rychlostí 80 kilometrů za hodinu?“

„60 kilometrů,“ opravila ho Ida automaticky. V její staré škole byla nejlepší ze třídy a nehodlala na tom nic měnit. „Šprti!“ zasyčela Helene z řady u zdi. „Docela dobré, Profesore, ale Ida byla lepší.“ Učitelka uznale kývla na Idu.

„Odkud zná jeho přezdívku?“ zamumlal Benni užasle.

Ida s napětím pozorovala, jak slečna Cornfieldová vytahuje z tašky mapu hvězdné oblohy.

„Hvězdná obloha nám splní naše tajná přání,“ řekla učitelka. „Každopádně já jsem byla mezi druhou a čtvrtou hodinou vzhůru. Víte, co jsem si přála, když v černočerné noci zhasla jedna zvlášť krásná hvězda?“

Ida si všimla, jak si za ní Sibel a Hatice šuškají. „Ta snad nemá všech pět pohromadě,“ mumlaly, tentokrát německy.

Slečna Cornfieldová vypadala, že si té poznámky nevšimla. Pohledem cestovala po třídě.

„Přála jsem si, aby moje nová třída byla jedinečná a nezaměnitelná. Pořádně napínavé dobrodružství.“ Slečna Cornfieldová ukázala ven. „To je teprve začátek.“

Všichni otočili hlavy doleva. Za oknem proletěl pták s modrofialovým peřím. Podíval se jejich směrem a vypadalo to, že zamával křídlem. Slečna Cornfieldová zamávala vesele zpátky, pak se obrátila zpátky ke své třídě. Usmála se. „Chtěla bych přinést čerstvý vítr do Školy Na Vyhlídce! Moje třída musí být něco mimořádného. Doufám, že milujete zvířata. Zvířata všeho druhu! Nuže?“

Nikdo se neodvážil odpovědět. Všichni si mysleli to samé: že tahle slečna Cornfieldová je ta nejpodivnější učitelka, která kdy na této škole učila.

3. kapitola
Tajemný minibus

Benni šel hlemýždím tempem domů. Před sebou kopal prázdnou plechovku od Coca-Coly. Neměl naspěch.

Jeho rodiče pracovali v bance, oběd byl teprve v jednu, měl tedy dost času.

Benni se loudal Lipovou alejí a přemýšlel o své nové sousedce v lavici. Tahle Ida umí být docela vznětlivá. Ta měla ale náladu!

Moc dobře se v té škole asi necítila. To byla samozřejmě vina Heleny, jasně, její zlé řeči byly obávané. A zřejmě jí už dala přezdívku: Teta Elfríde…

O přestávce seděla Ida úplně sama na lavici. Byla na tom stejně jako on. Benni věděl, že ho ostatní ve třídě považovali za nudného snílka, který nikdy nic nezvládl. Přitom to ale vůbec nebyla pravda! Jen byl někdy trochu pomalejší než ostatní. Úkoly dělal vždy pečlivě a většinou správně. Ovšem ve sportu byl celkem k ničemu.

Benni právě přemýšlel, jestli má pozvat Idu na svou oslavu narozenin, když v tom zaslechl rachotivý zvuk. Starý minibus přiburácel a zastavil vedle něj na semaforu. Autobus byl křiklavě pomalován písmeny. Beni si dal ruku přes oči. Zdálo se, že písmena tančí:

KoUzeLný ZveRiMeX

Boční okna byla zatemněná. Benni se pokoušel rozpoznat, kdo sedí za volantem. „Nějaký chlápek v klobouku,“ zamumlal.

Ale vedle toho řidiče, kdo to byl? Tam přece doopravdy seděla… Ó ano, byla to slečna Cornfieldová! Jeho nová učitelka!

„Co tady dělá?“ divil se Benni. Postavil se na špičky.

Co bylo za těmi tmavými skly? Byly to klece? Ten dlouhý stín, byl to krk žirafy? Benni měl pocit, že slyší mečení kozy a vrčení psa – a zatroubil právě slon? To snad není možné.

Motor pestrého minibusu hlasitě vrčel. Na semaforu naskočila zelená. Autobus jel rovně dál a hned nato bez blinkru zabočil doleva. „Kouzelný zverimex,“ zamumlal Benni. „Něco takového snad neexistuje?“

Kouzelnictví je přece to samé co magie, nebo? Co by tedy mohl být kouzelný zverimex? Byla tam zvířata, která uměla kouzlit?

Najednou musel zase myslet na černou mambu v bukovém plotě. Na pískající veverku a na ptáka, který dnes mávaje křídly přelétl kolem jejich třídy. Benni se zamyšleně rozhlédl ulicí. Začichal. Zápach nafty ještě visel ve vzduchu. Rozhodl se, že nikomu o těchto podivných zážitcích nebude vyprávět. Jemu, snílkovi, by to stejně nikdo nevěřil.

Další den slečna Cornfieldová oznámila, že její třída bude brzy muset přednášet referáty. Téma si mohli zvolit sami. Vždy spolu měli pracovat dívka a chlapec. O tom, kdo s kým bude pracovat, se mělo rozhodnout losem. Perfektně to vyšlo, jelikož ve třídě bylo právě dvanáct dívek a dvanáct chlapců.

Ohlášení vyvolalo pořádný rozruch. Kluk a holka, to tady ještě nebylo.

Idě se spíše ulevilo. S dívkami ze třídy vůbec nevycházela. O přestávce pobíhaly ve stálých skupinkách a Ida by se raději kousla do jazyka, než aby se zeptala, jestli se může přidat.

V myšlenkách Ida probírala možné partnery na referát. Hloupé by bylo, kdyby los vyšel na Maxe – Profesora, s ním by se nikdy neshodla na tématu. Sice jí to štvalo, ale někdy byl opravdu lepší než ona. Na Benniho taky neměla náladu. Byl na ní moc ospalý. Než ten opsal nápis z tabule, byl skoro konec hodiny.

Eddie, který seděl v řadě u okna, jí připadal docela chaotický. Raději ne.

Čoki v pletené čepici? To by bylo v pořádku. S ním by vyšla. Pak tady ještě byl Silas, který vždycky jezdil do školy na silničním kole a seděl vedle Joa. Ida ho neměla ráda, i když nemohla přesně říct, proč.

A Jo? Vždycky když na něj myslela, začalo jí tlouct srdce. Když se usmál, ztichla i blonďatá vychloubačka Helena. Nejmilejší, to musela Ida přiznat, by jí byl Jo. Mohli by pak spolu odpoledne pracovat na tématu, mohla by Joa pozvat k sobě…

Benni do ní šťouchl a dal jí obálku.

Ida ji otevřela a četla.

Pozvání na mou oslavu narozenin

Sobota, 15 hodin, Skřivánčí ulice 46.

Bude se podávat džus a koláč.

Nezní to zrovna moc lákavě, pomyslela si.

„Přijdeš?“ zašeptal Benni.

Ida přikývla a strčila pozvání do kapsy. Přemýšlela, kolikrát by se asi museli sejít, aby vypracovali takový referát. Alespoň třikrát, ne?

Ida si představovala, jak spolu s Joem sedí těsně vedle sebe a listují knihou. Cítila se při tom tak zvláštně.

4. kapitola
Hodina tělocviku

O dva dny později, ve slunečný ale trochu studený pátek učinila slečna Cornfieldová na konci hodiny matematiky další oznámení.

„Partnery na referát vylosujeme jindy. Dnes, moji milí, budeme mít návštěvu!“ zvolala a zavířila svou dlouhou šálou ve vzduchu.

Celá zářila.

Ida se na dnešek vyfikla. Kvůli Joovi.

Měla na sobě fialové letní sandály, přestože na to bylo docela chladno a vzala si třpytivé náušnice. Ty, které jí Miriam věnovala na rozloučenou, protože tak dobře ladily k jejím zrzavým vlasům. Jestlipak si toho všiml? Pořád se dívala dozadu, ale Jo si akorát šuškal se Silasem.

Max – Profesor zvedl ruku. „Návštěvu? Kdopak přijde?“

„To uvidíte,“ odpověděla slečna Cornfieldová tajemně. „Teď běžte na tělocvik.“

Děti si vzrušeně sbalily věci a vydaly se k tělocvičně. Že to ale slečna Cornfieldová musela udělat tak napínavé!

Ida si rychle sundala náušnice a položila je na lavici. Potom běžela za ostatními.

Tělocvična se nacházela v moderní novostavbě za školou a byla obklopena sportovními hřišti. Dnes byl na programu štafetový běh.

Ida si pospíšila s převlékáním. Byla napjatá, zda dokáže porazit ostatní. I ve sportu byla ve své staré škole docela dobrá.

Na běžecké dráze už čekala učitelka tělocviku paní Bergmannová a rozdělovala děti vždy po čtyřech do družstev.

Ida pozorovala Joa. Zase vypadal úžasně ve svých černých teplácích a neonově žlutém tričku s nápisem „Jsem cool, a co ty?“. Ida se kousla do rtu. Chtěla Joovi dokázat, jak je cool.

S bušícím srdcem se postavila na startovní čáru. Paní Bergmannová stála připravená se stopkami. Na druhé straně se připravoval Čoki. Svou čepici si nesundal ani na tělocvik.

Paní Bergmannová zapískala na píšťalku. Start! Čoki uháněl k Idě. Štafetový kolík ale pustil příliš brzo z ruky. Ida ho stihla zachytit, než spadl na zem. Vystartovala. Ida běžela jako vítr. Myslela na Joa a ještě přidala. Rudé vlasy jí létaly kolem obličeje, zatímco jí ostatní překvapeně přihlíželi.

Jakmile dorazila do cíle a předala Maxovi štafetu, vybuchl potlesk.

Paní Bergmannová nadšeně pokývala. „7 sekund 40! Skvělé Ido!“ křičela napříč halou. Vytvořila jsi nový rekord!"

Helena a její dvořanstvo netleskalo. Ale Idě to bylo jedno. Stejně měla oči jen pro Joa. Ten se na ní podíval, usmál se a uznale zvedl palec.

Ida se šťastně svalila na žíněnku. Helena a její společnice si šuškaly a s úsměškem se střídavě koukaly na Joa a na Idu.

Benni svoje nasazení totálně zvoral. Nepokazil start ani neztratil štafetový kolík. Benni byl prostě šíleně pomalý. Když udýchaně dorazil k Joovi, neměl už šanci dohnat ztracený čas.

Jo vrhl na Benniho zamračený pohled. Závod byl rozhodnut. Jejich družstvo skončilo na posledním místě.

Záchody v přízemí používali hlavně starší žáci. Ke vzteku školníka Williho Wondračka neustále čmárali hloupé hlášky na dveře.

Po tělocviku přibyly nové čmáranice. Na chlapeckém záchodě stálo černým fixem:

Benni je pomalý jako šnek!

U dívek bylo napsáno:

Teta Elfríde miluje strejdu Joa!

5. kapitola
„S dovolením, Morrison!“

Čtvrtá hodina začala přesně v 10:30. Třída zrovna přepisovala nejdelší řeky Evropy do sešitů, když někdo zaklepal. Slečna Cornfieldová zvedla hlavu. „Návštěva je tady,“ řekla a zatleskala.

Ozvalo se druhé zaklepání.

„Dále!“ zavolala učitelka.

Dveře se otevřely.

Muž v klobouku se širokou krempou, šedém plášti a vysokých kožených botách šoupal nohama po odřených parketách. Bennimu připomněl obrázkovou knihu, ze které mu maminka předčítala, když byl ještě malý. V ní byl muž, který žil v lese, živil se houbami a nemluvil s nikým kromě vlků, kteří se po nocích toulali kolem jeho chaty.

„S dovolením, Morrison!“ řekl muž a lehce se předklonil. Třída se zahihňala.

„Mortimer Morrison, majitel kouzelného zverimexu,“ zamumlal návštěvník.

Benni zamžikal očima. Toho muže přece zná! Je to ten podivín, který seděl za volantem barevného minibusu! „Pan Mortimer Morrison nás v tomto školním roce bude zásobovat kouzelnými zvířaty ,“ vysvětlila slečna Cornfieldová spokojeně.

„Cóóó?“ zeptala se Anna-Lena.

„Kouzelná zvířata!“ opakovala trpělivě paní Cornfieldová. „ Bude nás zásobovat kouzelnými zvířaty!“

„Co to znamená?“ vykřikl Silas. „Bílí králíci a tak?“

„Co? Máme se naučit kouzlit?“ dusil se smíchy Max.

Čoki si sundal svou pletenou čepici a hodil jí přes místnost. „Abradakadabra! Čepice, staň se holubicí !“ zakřičel.

Jo si odfrknul. „ Kouzelná zvířata, něco takového přece neexistuje,“ zamumlal a natáhl nohy tak nešikovně na stranu, že o ně Čoki zakopl, když se vracel pro čepici.

Ve třídě vypukl chaos.

Pan Morrison stál trochu rozpačitě vedle učitelky a mnul si ruce.

Helena vystřelila prst. „To se panu řediteli Siegmannovi ale vůbec nebude líbit,“ vzdychla. Seděla ve svých růžových hedvábných šatech úplně vepředu na kraji židle a houpala se.
Slečna Cornfieldová povytáhla obočí. „Vidíš ho někde?“ zeptala se a otočila se kolem své osy. Šála vlála vzduchem. „Ředitel je na kongresu, moje zlatá. Je to napsané na nástěnce ve sborovně.“

„Ale, ale,“ koktala Helena, „zítra bude pan Siegmann přece zase zpátky…“

„Zítřek nás nezajímá,“ řekla slečna Cornfieldová chladně. „Pan Morrison nás dnes poctil návštěvou. A není tady sám. Takže se posaďte a chovejte se laskavě trochu zdvořileji. Pane Morrisone?“

Muž zvedl hlavu. „Mám je přivést?“ řekl tiše.

Je? Koho tím myslel? Benniho napadly ty klece a tmavé stíny, které viděl.

Myslel na mečení a vrčení, které pronikalo z minibusu. Přivede sem teď ten podivín snad pár koz? Slona? Nebo, teď mu přeběhl mráz po zádech, jedovatého hada?

Mezitím zase zavládl jakž takž klid.

Slečna Cornfieldová návštěvě přikývla. Pan Morrison se došoupal ke dveřím, zmizel na chodbě a za chvilku se vrátil do třídy s klecí. V kleci seděl velký pták s bílým břichem a dlouhým černým ocasem. Peří se mu třpytilo modrofialově a zeleně. S úlevou a zároveň trochu zklamaně se Benni zhroutil na židli. Byla to straka. „Smím představit?“ Pan Morrison se se zasténáním ohnul a otevřel klec. „To je Pinkie, moje asistentka.“

Pinkie vyklouzla z klece, nemotorně prolétla třídou a usadila se na pravém rameni pana Morrisona. Kývala hlavou. Vypadalo to, jako kdyby Pinkie chtěla třídu také pozdravit. Všichni se smáli.

Jako kdyby uhádla Benniho myšlenky, řekla učitelka: „V kouzelném zverimexu pana Morrisona je ještě mnohem víc zvířat.“

„Jakápak?“ zeptala se Ida zvědavě.

„Malá zvířata, velká zvířata, domácí zvířata, exotická zvířata,“ vyjmenovávala slečna Cornfieldová.

„I zajíci a králíci?“ přerušila jí Finja.

Slečna Cornfieldová přikývla. „Ti také.“

„I bílé myši?“ zeptala se Katinka.

„Jistě,“ řekla paní Cornfieldová.

„I tučňáci?“ řekl Jo a s úsměškem se rozhlížel kolem sebe.

„Samozřejmě.“

Třídou to zašumělo.

„Cool!“ vyklouzlo Silasovi z úst. „Můžeme dostat krokodýla? Pro náš školní rybníček?“

„A poníka? Prosím, prosím?“ žadonila Leonie, ta dívka se spoustou pih.

Slečna Cornfieldová zavrtěla hlavou. „Ta zvířata si nemůžete vybrat sami. O tom, kdo z vás dostane kouzelné zvíře, rozhodnu já. A o tom, jaké zvíře to bude, také. Samozřejmě po domluvě s panem Morrisonem.“

Muži v šedém plášti zčervenaly uši. Zase se předklonil. Pinkie také sklonila svou černou hlavu dolů.

Samozřejmě! Bennimu bylo najednou jasné, že straka je ten modrofialový pták, který první školní den proletěl za oknem!

Třída si vzrušeně šuškala.

„Co může člověk dělat s takovým kouzelným zvířetem?“ chtěl vědět Max – Profesor.

„Umí takové zvíře kouzlit?“ křičel Čoki.

„Jsou ta zvířata někdy neviditelná?“

Slečna Cornfieldová zvedla ruku. Zavládlo ticho. „Ne, kouzelná zvířata nejsou nikdy neviditelná. Každopádně ne tak úplně. Ale samozřejmě mají kouzelné schopnosti. Pan Morrison vám to vysvětlí.“

Učitelka povzbudivě přikývla návštěvě v klobouku. Sama se usadila za katedrou.

Pan Morrison si odkašlal. Celá třída na něho upřela oči.

Pan Morrison začal mluvit skřípavým hlasem. „Kouzelná zvířata jsou něco mimořádného. Jsou nám podobnější, než si myslíme, že je možné. Někdy se nám zdá, jakoby nám uměla číst myšlenky. Znají naše tajná přání.“ Zvedl svou vrásčitou ruku a pohladil Pinkie, která ještě pořád seděla na jeho rameni, po peří. „Kdo získá takového přítele po svém boku, ten má velké štěstí. „Kouzelné zvíře tě doprovází a pomáhá ti, když jsi v bryndě.“

Ida poslouchala. Myslela na blbou Helenu a její podlé řeči.

Společník by se jí hodil, říkala si Ida. A to dokonce velmi. A domácí zvíře si vždycky přála.

Muž si sundal klobouk a prohrábl si šedivé vlasy. „Kdo si to dobře zařídí, získá od nás přítele pro život.“ Něžně se podíval na svou straku.

„Dostane se na každého?“ vykřikl Čoki vzrušeně.

„Na každého, kdo to potřebuje,“ vmísila se slečna Confieldová od katedry.

„Co tomu řeknou naši rodiče?“ vyzvídala Anna-Lena s obavami.

Pan Morrison se usmál. „Žádný strach. Kouzelných zvířat si ani nevšimnou.“

„Jak je to možné?“ zeptal se Max udiveně.

Podivný návštěvník zaváhal. „Zdá se, že většina lidí je příliš nepozorná na to, aby vnímali magii, která se kolem nich děje. Jsou příliš zaměstnáni jinými věcmi. Prostě ji nevidí.“

Třída se na něj dívala s pochybami.

„Jen mi věřte!“ trval pan Morrison, „Vsadím se, že se můžete procházet s kouzelnou koalou po supermarketu a nikdo si jí nevšimne!“

Nikdo nic neřekl.

„Kromě toho, jenom pro jistotu,“ pokračoval pan Morrison, „ jsem zvířata naučil ještě jeden trik. Představ si, že dostaneš hada…“

Třídou to zašumělo. Benni zatajil dech.

„… nebo třeba netopýra.“

Eddie se zahihňal.

„Představ si tedy,“ zkusil to pan Morrison znovu, „představ si, že dostaneš kočku a leží ti na klíně, zatímco děláš domácí úkoly…“ Díval se nejistě na slečnu Cornfieldovou, jako kdyby se chtěl ujistit, že všechno vysvětluje správě. Když učitelka přikývla, pokračoval: „Kdyby snad tvoje maminka náhodou vpadla do pokoje, neuvidí na tvém klíně nic jiného než pěkné, hebké plyšové zvířátko.“

Zavládlo neuvěřitelné ticho.

Konečně Ida zvedla prst.

„A když zavře dveře, oživne ta kouzelná kočka zase?“

Pan Morrison přikývl. „Říkáme tomu zkamenění,“ řekl pyšně.

Všichni zírali.

„Přeju si klokana,“ řekl Silas do ticha. „Měl by mě nosit ve svém vaku do školy. A knihy k tomu.“

Slečna Cornfieldová se přísně podívala. „O kouzelných zvířatech se nevtipkuje. Kromě toho jsou to přátelé a ne poddaní.“

„Co tedy vůbec umí?“ zeptala se Helena povýšeně.

Pan Morrison pomalu procházel řady. Znovu si nasadil klobouk a Pinkie se na něm usídlila. Odpověděl skřehotavým hlasem: „Vaše zvíře s vámi umí mluvit – ale jenom s vámi. Ostatní lidé to nebudou slyšet. Vaše kouzelné zvíře vás nikdy nenechá ve štychu. Získáte nejvěrnějšího druha, jakého si umíte představit.“

Pinkie souhlasně zaklapala zobákem. Helena pokrčila čelo.

„Kdy to bude?“ zeptala se Leonie vzrušeně.

„Vy čkejte.“ Slečna Cornfieldová se zvedla a postavila se vedle svého hosta. Ida si všimla, že má stejně živé modré oči jako pan Morrison. „Kdo přijde na řadu, tak se to včas dozví.“ Učitelka bloumala pohledem po třídě. Usmála se. Tolik však mohu prozradit: „ Dvě děti, které zde sedí, už brzo nebudou samy.“

Helena se přihlásila. „To je přece úplný nesmysl!“ rozčílila se. „Takovou hloupost nepotřebujeme. A od támhle toho,“ ukázala na pana Morrisona a ohrnula nos, „si nenechám nic nařizovat.“

Slečna Cornfieldová neřekla ani slovo. Probodla Helenu ledovým pohledem, až všem ve třídě přeběhl mráz po zádech. Až když Helena zastrašeně sklopila hlavu, mluvila učitelka dál.

„Než nám pan Morrison svěří první dvě zvířata, musíte přísahat, že nikomu neprozradíte naše tajemství. Slečna Cornfieldová se opět přísně zadívala. „Je to jasné?“

Všichni přikývli, dokonce i Helena. Všichni cítili napětí, které viselo ve vzduchu.

Najednou se z ničeho nic na tabuli objevila zeleně svít í cí písmena. Ze začátku svítila slabě, později se však dala jasně a zřetelně rozeznat jednotlivá slova. Skoro jako na informační tabuli letiště, na které problikávají jednotlivé destinace. Ale na školní tabuli nestálo: „Odlet do Londýna ve 12 hodin.“

Ne, stála tam jakási přísaha.

Úplně automaticky se jeden po druhém zvedl i ze své židle. Moc nechybělo, aby si všichni stoupli dopředu a chytili se za ruce. Učitelka, majitel kouzelného zverimexu. Dvanáct dívek. Dvanáct chlapců. Takhle tam ale prostě jen stáli.

Slečna Cornfieldová si odkašlala. Pan Morrison začal mluvit jako první, tiše a naléhavě. Ostatní se jeden po druhém přidali, nejprve ještě trochu váhavě, ale brzy už znělo třídou jasně a hlasitě.

„Nikdy, nikdy nebudeme s ostatními mluvit o kouzelném zvířeti. Kouzelný zverimex je přísně tajný, tak tomu bude na věky věků.“

Najednou byla ve třídě slavnostní nálada. Všichni byli jako očarovaní. Straka skákala nalevo, napravo, pan Morrison točil rukama svým kloboukem.

Když se návštěva rozloučila, napadlo Idu ještě něco: „Jak dlouho zůstane to zvíře u svého dítěte?“

„Navždy,“ odpověděl pan Morrison.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .